Planul
Tema: Rolul desenului în dezvoltarea capacităţilor creative la vârsta preşcolară mare
I. Actualitatea temei.......................................................................................2
   I.1. Problemele conceptuale şi factorii care contribuie la 
dezvoltarea creativităţii...............................................................................7
   I.2. Bazele psiho–pedagogice de dezvoltare a capacităţilor creative..............18
I.3. Condiţiile psiho-pedagogice de dezvoltare a capacităţilor creative 
 la vârsta  preşcolară mare..........................................................................37
   I.4. Rolul desenului în dezvoltarea capacităţilor creative...............................49
II. Baza experimentală..................................................................................69
II.1. Diagnosticarea nivelului de dezvoltare a capacităţilor creative a 
 copiilor de vârstă preşcolară mare la etapa iniţială...................................69
II.2. Condiţiile pedagogice de dezvoltare a capacităţilor creative la activitatea
 de desen cu copiii de vârstă preşcolară mare la etapa formativă...............78
II.3. Determinarea nivelului de dezvoltare a capacităţilor creative la etapa 
 finală..........................................................................................................84
III. Concluzii...................................................................................................86
IV. Anexe........................................................................................................87
V. Bibliografie.............................................................................................100




I. Actualitatea temei
      Asigurarea succesului la învăţătură al copiilor în funcţie de potenţialul lor biologic şi psihic, pe de-o parte şi depăşirea eşecului pe de altă parte, se prezintă ca obiective educaţionale de mare complexitate la etapa actuală de dezvoltare a teoriei şi practicii pedagogice.
	Eficienţa preşcolarului mare depinde nu numai de capacitatea de asimilare a cunoştinţelor, priceperilor şi deprinderilor, dar şi de anumite trăsături de personalitate, în particular de imaginaţia lui. Fără de imaginaţie este imposibilă acumularea aceloraşi cunoştinţe, priceperi şi deprinderi, este cu neputinţă formarea personalităţii în ansamblu a preşcolarului mare. 
	Până în anii 1980 cercetarea asupra creativităţii a pus foarte mult accentul pe identificarea tipurilor de personalităţi creatoare şi pe organizarea de cursuri care să predea tehnici de gândire creatoare. Unii autori care fac ştiinţă la nivel de popularizare sugerează faptul că-ţi poţi aranja întreaga viaţa astfel încât ea să fie o „colecţie” de creaţii alimentate de pasiune şi conduse de viziune (Fritz, 1989).
	Un alt manual de psihologie descrie creativitatea ca fiind „printre cele mai confuze şi mai greşit folosite concepte în cadrul studiului comportamentului uman” (Child, 1981).
	Creativitatea deşi este cercetată de jumătate de secol, este încă o disciplină nematurizată plină de contraverse şi incertitudini. În prezent, unii specialişti ai domeniului încă mai discută faptul dacă aceasta este într-adevăr o disciplină ştiinţifică.
	În 1989, Teresa Amabile a publicat cartea „Creativitatea ca mod de viaţă” în care a propus mai multe metode ce au pus accentul pe complexitatea modului în care unii factori de personalitate, de mediu etc. se pot combina pentru a determina o persoană să îndeplinească o sarcină într-un mod mai mult sau mai puţin creativ.
	Un rol important, îl are arta plastică în dezvoltarea capacităţilor creative la vârsta preşcolară mare. Dar e lucru ştiut că în multe din instituţiile preşcolare nu se ţine cont de această conexiune dintre arta plastică şi dezvoltarea capacităţilor creative.
	Cauza esenţială fiind faptul că practica învăţării preşcolarilor mari în grădiniţă nu ţine cont de specificul funcţionării şi dezvoltării capacităţilor creative, de relaţiile lui cu activitatea de creare. 
	La etapa actuală, rămâne nesoluţionată problema rolului artei plastice în dezvoltarea capacităţilor creative, lipsa unor ghizi metodici pentru psihopedagogii grupelor preşcolare vizând dezvoltarea capacităţilor creative, reliefează actualitatea investigaţiei date. 
	Obiectul cercetării:
      Îl constituie procesul de dezvoltare a capacităţilor creative la preşcolarii mari, prin intermediul artei plastice.
 	Scopul cercetării:
- Constă în determinarea particularităţilor specifice de dezvoltare a capacităţilor creative şi elaborarea unui sistem eficient de activităţi care va facilita acest proces.  
- De a determina căile eficiente pentru evaluarea gradului dezvoltării creativităţii la o nouă etapă superioară.
	În conformitate cu obiectul şi scopul cercetării, au fost stabilite următoarele obiective:
- Studierea lucrărilor ştiinţifico-metodice de specialitate;
- Determinarea reperelor psiho-pedagogice al investigaţiei vizând dezvoltarea capacităţilor creative la copiii de vârstă preşcolară mare;
- Constatarea nivelului de dezvoltare a capacităţilor creative la arta plastică;
- Diagnosticarea nivelului de dezvoltare a capacităţilor creative la arta plastică după training;
   
   Ipoteza:
      Noi considerăm că creativitatea copiilor preşcolari mari va evalua la o nouă treaptă:
- Dacă vom forma şi dezvolta priceperi şi deprinderi, capacităţi creative de alcătuire şi redare a obiectelor.
- Dacă vom dezvolta priceperi, de redare corectă a formelor, de a aplica independent elemente, forme, obiecte, deprinderea de a lucra cu acuarela, creioane, carioca şi paleta de culori.
- Dacă în activităţile copiilor de artă plastică va fi o consecutivitate.
- Dezvoltarea capacităţilor creative la preşcolarii mari ar produce progrese în dezvoltarea potenţialului creativ.
- Cu cât capacităţile creative vor fi mai dezvoltate cu atât potenţialul creativ al preşcolarilor mari va fi mai înalt.
- Potenţialul copiilor cu imaginaţie creatoare dezvoltată se va deosebi de potenţialul copiilor cu fantezie mai puţin dezvoltată prin valorile indicilor de: expresivitate, coerenţă, originalitate, variabilitate, flexibilitate, fluenţă.
Baza metodologică:
	Drept punct de reper al cercetării noastre au servit teoriile referitoare la activitate. Au fost consultate sursele următoarelor autori (Nicola, Comarova, Bonţaş, Muhina, Galperin, Leontiev, Levin, Saculina, J. Piajet, Elconin,Fleorina, Teplov B. M., Chirev A.).
	Metodele de cercetare:
	În conformitate cu obiectivele investigaţiei au fost utilizate metode psiho-pedagogice. 
	Metode teoretice – analiza, compararea şi generalizarea datelor din literatura ştiinţifică la problema în speţă; 
	Metode empirice – observarea, probe psiho-diagnostice, training, experimentul de constatare şi formare;
	Metode statistice – analiza calitativă, cantitativă şi comparativă a datelor obţinute.
Noutatea ştiinţifică a cercetării
- A fost abordată problema rolului artei plastice în dezvoltarea capacităţilor creative la vârsta preşcolară mare;
- Au fost elucidate particularităţile dezvoltării capacităţilor creative la arta plastică;
- S-au elaborat şi experimentat modele psiho-pedagogice pentru dezvoltarea capacităţilor creative;
- S-a dovedit că modelele implementate au contribuit la sporirea valorilor indicilor ce indică dezvoltarea capacităţilor creative.
Valoarea practică a cercetării constă în abordarea complexă a problemei.
Rezultatele obţinute întregesc caracteristica rolului artei plastice vizând dezvoltarea capacităţilor creative. 
      Arta plastică prevede câteva obiective majore:
1. Elaborarea noilor sisteme ştiinţifice de organizare a activităţii plastice.
2. Elaborarea tehnicilor (metodelor, procedeelor de lucru), în cadrul activităţii de artă plastică.
3. Elaborarea formelor şi strategiilor de lucru în domeniul artei plastice.
4. De a forma un volum de cunoştinţe, priceperi, deprinderi la preşcolarii mari, de a aplica în practică acele metode, procedee, forme.
5. Formarea abilităţilor practice la copii.
6. Formarea deprinderilor tehnice şi grafice de lucru cu diverse materiale (creioane, acuarele, carioca).
      Arta plastică este strâns legată de ştiinţe, de biologie, anatomie, pedagogie, psihologie, matematică. 
      Rolul artei plastice în dezvoltarea personalităţii dezvoltă perceperea eu-lui, auzului, văzului, gustului estetic. Formăm un volum de cunoştinţe,  cum să le aplice în practică creând. Formând atitudini, interese faţă de arta plastică.
      Creativitatea include memoria, imaginaţia, aplică toate cunoştinţele, combină cunoştinţele, este producerea a ceva original, irepetabil, unical. 
      Creativitatea este lucrul creierului şi este o structură specifică pentru psihicul omului. Cum credeţi, în afară de om poate cineva să creeze?
      Omul trebuie să-şi facă un plan, un proiect pentru a realiza o acţiune, să poată să facă o analiză critică. Creativitatea este o extremă care face posibilă realizarea unor producţii sau opere noi. Originalitatea acestui produs sau opere este variată, în dependenţă de persoană, vârstă, intelectul acelei cunoştinţe, interese ale persoanei date. Oamenii de ştiinţă din pedagogie, psihologie studiază ce este creativitatea, toţi o tratează-n mod diferit, dar când se analizează ne dă un produs, un tot întreg.  Cum consideră savanţii ce este originalitatea?
      Muhina – a studiat dezvoltarea psihică a copilului prin desen – artă. Spunea că în baza fanteziei stă imaginaţia. 
      Vîgotskii L.S. – „Psihologia artelor” a tratat problema dezvoltării creativităţii. 
      Creativitatea este combinarea cunoştinţelor în diferite situaţii pentru a obţine ceva nou, original, flexibil şi fluid, schimbător.  Este posibilă la orice vârstă şi la orice om şi îşi are valoarea sa. Omul n-are capacitatea de a crea, dar poate fi formată, se bazează pe unele premize, poate fi dezvoltată prin muncă, străduinţă, efort. Copilul nu are acele capacităţi, dar motivându-l el poate să obţină nişte rezultate interesante. Motivul vine de undeva şi este impus. Dacă corespunde caracterul, temperamentul, putem obţine rezultate înalte. 
I.1. Problemele conceptuale şi factorii care contribuie la dezvoltarea creativităţii
      Formarea şi dezvoltarea potenţialului creativ este determinată de logica formării relaţiilor fundamentale în societate: personalitate – colectiv (asociaţie de copii) – societate, familie.
	Există 3 factori care pot influenţa la reuşita preşcolarului:
1. Formarea metodelor neadecvate de învăţare.
2. Neajunsurile dezvoltării proceselor psihice.
3. Folosirea neadecvată a particularităţilor individual-psihologice.	
	În perioada etativă 6–7 ani baza formării personalului copilului o constituie relaţiile, atitudinile ce se formează în activitatea de joc. În această perioadă se dezvoltă intens atitudinile faţă de sine, ce sunt determinate de activitatea independentă de îndeplinire a însărcinărilor date de vârstnici. Necesitatea copilului de a activa împreună cu vârstnicii poate fi satisfăcută în joc, în cadrul căruia se reproduc atitudinile sociale. În perioada preşcolară copilul începe să se îndepărteze de vârstnici. Apare necesitatea de a activa independent. Intens se dezvoltă capacităţile de autoeducaţie: a se privi pe sine însuşi, a se autoaprecia, autocompara, autoanaliza şi autoîncuraja. În această perioadă intens se formează atitudinile faţă de bine şi rău, atitudinile datoriei şi responsabilităţii, atitudinile faţă de sine.
       Din punct de vedere psiho-pedagogic, ne interesează creativitatea ca structură psihică, care are mai multe faţete. La construirea potenţialului creator contribuie numeroşi factori: 
a) Psihologici (subiectivi), 
b) sociali (obiectivi), sau ereditari 
c)  naturali (G. W. Allport; Coh C., Bruner F., Vîgotskii L. S., Mirescu M., Bonţaş I., Cosmovici A. etc.).
     Factorul ereditar poate fi evidenţiat de la naşterea copilului. 
     Elementele potenţiale de creativitate poate fi expresivitatea, flexibilitatea, fluenţa, sensibilitatea cerebrală, precum şi calităţile analizatorilor şi caracteristicile temperamentale care au un rol important în declanşarea, dezvoltarea şi manifestarea creativităţii. Aici trebuie să avem în vedere şi relaţia subiectului cu factorii de mediu şi educaţionali.
      Factorii de natură intelectuală. Funcţia esenţială a procesului de creaţie o constituie imaginaţia. Imaginaţia este definită ca un proces de combinare a imaginilor, ceea ce se potriveşte mai mult imaginaţiei artistice. Însă cercetările actuale fac să ne convingă că creativitatea poate avea loc în orice domeniu. Încât imaginaţia poate fi definită ca acel proces psihic al cărui rezultat este obţinerea unor reacţii, fenomene psihice noi pe plan cognitiv, afectiv sau motor. Fiind componenta cea mai importantă a creativităţii, însuşirile prin care ea se manifestă pot fi considerate drept principalele caracteristici ale creativităţii. Ei vizează  interacţiunea dintre operaţii (cunoaştere,  memorie, gândire  convergentă -  divergentă, apreciere critică); (conţinuturi  exprimate: complementar, semantic, simbolic, imagistic), produse  proiectate  realizate ca: elemente, clase, relaţii,  sisteme, transformări, predicţii). Factorii  operaţionali sunt angajaţi la nivelul  procedeelor specifice creativităţii sintetizate în două categorii, de  tehnici : 
      a) tipice  metodei  Brainstorming  asalt  de  idei,  care  presupune  respectarea  următoarelor  reguli: anularea  criticismului,  libertatea  de  producere  a  ideilor,  combinarea  ideilor,  perfecţionarea   lor.   
       b)   Tehnici  tipice  gândirii  creative:  tehnica   sintezelor  morfologice,  tehnica  metaforei  şi  analogiei. Factorii  comportamentali  sunt  exprimaţi  la  nivel de stil cognitiv analitic – sintetic, măsurabil  prin variabile  de  consistenţă  şi  neconformism; atitudini  cognitive care  permit  o  valorificare  optimă  a  atitudinilor  şi  cunoştinţelor  în  curs  creator; (care  implică  „nevoia  de noutate  şi  de  orientare  spre ceva nou” Paul  Popescu-Neveanu 1978 , p.18). Funcţiile  creativităţii  determină  structura  tridimensională  a  creativităţii, reflectă  cerinţele  funcţionale  ale  creativităţii  la  nivel  de  produs, proces, personalitate. 
      a) Funcţia  socială  a  creativităţii  determină  modul  de  realizare  a  produsului  creator  stimulînd  şi  dirijînd acele  comportamente  ale  personalităţii  semnificative  din  perspectiva  perfecţionării  raportului  cognitiv ,  afectiv, motivaţional  asumat faţă  de  realitatea  economică  politică , culturală . În  această  accepţie,  produsul  creativ  este  cu  atît  mai  elevant  cu  cît  este mai  extinsă  şi  mai  profundă  structurarea  posibilităţilor  personalităţii  de  înţelegere  a  realităţii  sociale.( Landan  ,  Erica , 1979,  p.77. ).   Funcţia  socială  a  creativităţii  urmăreşte,  însă ,  nu  numai  calitatea  imediată  a  produsului  creator,  ci  şi  efectele  optimizante  ale  acestuia  care  au  o  sferă  de  acţiune  din  ce  în  ce  mai  largă ,  la  nivel  temporal  şi  spaţial ,  mergînd  chiar  pînă  la  nivelul   relaţiilor  de  macrosistem .Fiecare  societate   stimulează   şi  reflectă  un  tip  aparte  de  creativitate  (Roco  Mihaela ,1979. p.29.) 
       b)  Funcţia  psihologică  a  creativităţii  determină   modul  de  realizare  a  procesului  creator  angajând  toate  resursele   existente  la  nivelul  sistemului  psihic  uman,  cu  unele accente  evidente  care  vizează: inteligenţa în calitate de  aptitudine  generală, care  asigură  premiza  sesizării, rezolvării, inventării  de  probleme şi de situaţii-problemă;  gândirea, în calitate de produs de cunoaştere   logică,  proiectată  multifazic, pe  baza  unităţii  informaţional – operaţional,  realizabilă  în  sens  convergent,  divergent;  imaginaţia - în  calitate  de  proces  de  cunoaştere  logică,  specializat  în  (re)producerea noului  prin  (re)combinarea   informaţiilor dobândite anterior, aptitudinile  speciale,  în  calitate de  „vectori” ai  acţiunii eficiente, reglatori în anumite domenii de activitate;  atitudinile  (afective, motivaţionale, caracteriale), în  calitate  de  „vectori”  ai  acţiunii  eficiente, autoreglatori  în  orice  domeniu  de  activitate .  Privite  din  perspectiva  funcţionalităţii  lor  creative,  toate  elementele  sistemului  psihic  uman  pot  evolua  ca  însuşiri  generale  ale  personalităţii  creatoare  implicate  de-a  lungul  întregului  proces  creator.  
      c)  Funcţia  pedagogică  a  creativităţii  determină  modul  de  comportare  a  personalităţii  creatoare,  angajată  în  proiectarea  unor  acţiuni  educaţionale  -didactice realizabile în condiţii de  transformare  continuă  a  raporturilor  subiect-obiect. Definiţia conceptului de creativitate  pedagogică  presupune  valorificarea  deplină  a  componentelor  structural-funcţionale, analizate  anterior,  interpretabile  şi  realizabile  în  sens  prioritar  formativ.  Structura  creativităţii  pedagogice  evidenţiază  anumite  caracteristici  specifice,  dezvoltate  la  nivelul:  produsului  creator, procesului  creator,  personalităţii  creatoare.     
 	Fluiditatea – este posibilitatea de a-ţi imagina în timp scurt numeroase imagini sau idei, unele fără utilitate, dar printre ele găsindu-se şi cele adecvate soluţii căutate; 
      Plasticitatea – este uşurinţa de a schimba punctul de vedere, modul de abordare a unei probleme, când un procedeu se dovedeşte inoperant;
      Originalitatea - este expresia noutăţii, a inovaţiei; când vrem să testăm această calitate la cineva, ea poate determina prin rapiditatea statistică a unui răspuns. Anume originalitatea garantează valoarea rezultatului muncii creatoare (Vîgotskii L. S., Psihologia artei).
      Disocierea – este capacitatea combinatorie a două sau mai multe lucruri şi fenomene pe care alţii nu au avut curiozitatea sau abilitatea de a le asocia. F. Bruner scrie „Orice formă de creativitate, creşte dintr-o activitate combinatorie”
      Imaginaţia creatoare - constituie o aptitudine importantă care are la bază predispoziţii ereditare, mai mult sau mai puţin dezvoltate. Însă dezvoltarea ei presupune multă muncă şi exerciţiu. Exerciţiul realizează rolul altei funcţii în structura creativităţii - al memoriei. 
      Memoria este numai aparent antagonica imaginaţiei, dar ideile noi se sprijină totdeauna pe acţiunile acumulate în prealabil. 
      Factorii aptitudinali include în sine aptitudinile speciale, nivelul gândirii şi inteligenţei. Inteligenţa se explică ca o aptitudine asupra căreia au fost formulate variate puncte de vedere. Dacă o definim ca o aptitudine generală care contribuie la formarea capacităţilor şi adaptarea cognitivă a individului în situaţii noi, atunci ne dăm seama că posibilităţile de gândire ocupă locul central în această capacitate complexă, influenţate de alte funcţii psihice. ( Paul Popescu Neveanu, 1978, pag. 18; Sorin Cristea, 2000).
      Factorii nonintelectuali pot fi explicaţi prin factori motivaţionali, aptitudinali, temperamentali şi caracteriali.
      Motivaţia (mobilurile şi stimulii) pot fi un imbold de dinamizare a creativităţii. 
      Efortul de pregătire şi investigaţie. Fără efort, nici pregătirea şi nici creativitatea nu pot ajunge la nivele ridicate de performanţă. Mobilurile intrinsece, în deosebi - spiritul de născocire, pasiunea pentru un domeniu etc. şi motivele extrinsece, recompensele dinamizează creativitatea. Nu în ultimul plan se plasează şi factorii aptitudinali fără de care omul nu poate ajunge la nivele ridicate de performanţă. 
      Factorii temperamentali şi caracteriali au o influenţă deosebită în dezvoltarea creativităţii. Predespoziţiile şi capacităţile nu sunt suficiente pentru ca cineva să devină inventator sau creator de artă. Pentru aceasta este nevoie să existe o motivaţie, o dorinţă, o aspiraţie creatoare. Adevăraţii creatori devin animaţi de sentimente trainice, chiar de veritabile pasiuni care le domină preocupările, aspiraţiile de fiecare zi. Succesele le cauzează emoţii puternice intensificând obsesiile lor creatoare. Pentru a crea se cere o voinţă fermă, perseverenţă, depunerea îndelungatelor eforturi. Cine se descurajează uşor şi nu e capabil să dea piept cu greutăţile nu poate ajunge la realizări notabile. Nici în artă, nimeni, chiar marile talente, n-au creat nimic remarcabil fără o luptă îndârjită pentru îmbogăţirea mijlocului de expresie, armonia culorilor etc.
 	Creativitatea ca trăsătură general – umană poate să se manifeste în decursul vieţii personalităţii în mod spontan, întâmplător. Se are în vedere că este posibil contactul, „întâlnirea” spontană a personalităţii cu obiectul şi acţiunea social - adecvată ei sau corespunzătoare tipului specific de dispoziţie creativă. Însă acest contact poate sau nu poate avea loc.
      Factorii dezvoltării psihice pot fi externi şi interni.
      Factorii interni pot fi de natură biologică, ereditară şi psihosocială. 
      Factorii externi: mediul şi educaţia.
      Factorii interni sunt: ereditatea, trăsăturile psihosociale ale personalităţii (calităţi ale proceselor psihice, trebuinţe şi motive interne ale acţiunii), apoi experienţa personală nemijlocită şi concretă dobândită de fiinţa umană in cursul evoluţiei sale. 
	Factorii externi sunt alcătuiţi din ansamblul condiţiilor ale elementelor şi forţelor tuturor influenţelor care se exercită din exterior în scopul formării şi dezvoltării personalităţii. În cercetările psihologilor şi pedagogilor (M. A. Danilov, V. Zîcova, N. A. Mencinskaia, T. A. Vlasova, M. S. Pevzner, A. N. Leontiev, A. R. Luria, A. A. Smirnov, L. S. Slavina, Bonţaş, I. Nicola, Piajet, Comarova, Muhina, Vîgotskii, Galperin) găsim că în procesul dezvoltării psihice, elementele celor două grupe de factori se intercondiţionează, creează o anumită fuziune, o întrepătrundere care sporeşte potenţialul existent al individului şi determină o permanentă restructurare a formelor de reacţie, realizând schimbări continue, imperceptibile, dar care se acumulează în întreaga structură a vieţii psihice. Pe parcursul activităţii, factorii interni şi externi se integrează în sisteme funcţionale unitare, dând naştere unor produse şi structuri operaţionali cu calităţi noi şi cu eficienţă sporită. 
Deci, ce este creativitatea, cum putem s-o cunoaştem şi stimula?  
      Răspuns la această întrebare o găsim în teoriile savanţilor (Kubie, Piercon, Bejan, Piajet, Richard, R. Muchielli, Vîgotskii). 
      Mai întîi, trebuie să fim conştienţi, şi să combatem anumite piedici în calea manifestării imaginaţiei, creativităţii.
      După Bonţaş şi Nicola, creativitatea - este o capacitate (proprietate, dimensiune) complexă şi fundamentală a personalităţii, care sprijinindu-se pe date sau produse anterioare, în îmbinarea cu investigaţii şi date noi, produce ceva nou, original, de valoare şi edificienţă ştiinţifică şi social-utilă, ca rezultat al influenţelor şi relaţiilor factorilor subiectivi şi obiectivi – a posibilităţilor (şi calităţilor) persoanei şi a condiţiilor ambientale ale mediului socio-cultural.
	Ea poate fi considerată şi ca aptitudine, dispoziţie a intelectului de a elabora idei, teorii, modele noi originale. Gândirea este procesul cognitiv cel mai important, fiind apreciat îndeosebi prin creativitate. „Gândirea ca o capacitate de prim ordin a personalităţii – există ca gândire umană numai prin creativitate.” (E. Kant)
	Elementele esenţiale prin care se poate constata existenţa creativităţii sunt: flexibilitatea, noutatea şi originalitatea, fluenţa, senzitivitatea (sensibilitatea senzorială), ingeniozitatea, expresivitatea.
	În afară de faptul că este o capacitate şi aptitudine (dispoziţie) a personalităţii, a intelectului, este în acelaşi timp, un produs şi un proces. Este un produs pentru că se dobândeşte ca realitate de a realiza ceva nou (idee, teorie, model, metodă, tehnologie etc.) prin activitate, prin experienţă, necesitând foarte multă muncă.
      În ce priveşte factorii creativităţii, se poate vorbi, mai întâi, de aptitudini pentru creaţie. Există anumite  structuri cerebrale, pe care nu le cunoaştem, care favorizează imaginaţia, ele creând predispoziţii de diferite grade pentru sinteza unor noi imagini, noi idei. Totuşi e nevoie de intervenţia mediului, a experienţei pentru ca ele să dea naştere la ceea ce numim talent.
 	Edison spunea: că în creaţie este nevoie de 99% transpiraţie şi 1% inspiraţie. Este totodată şi un proces, fiindcă necesită evoluţie în timpul dezvoltării şi, uneori, retrageri a factorilor şi elementelor noi, necesită învingerea unor obstacole, etc.
	Viaţa, în toate domeniile ei, necesită ca aproape fiecare individ să realizeze unele operaţii noi, ca urmare a unor combinări şi recombinări, asocieri etc., a datelor elementelor existente, care se obiectivează în anumite soluţii (metode etc.) utile şi mai eficiente – de exemplu o inovaţie care reprezintă unele elemente de creativitate. Conform opiniei lui Bonţaş, Piajet, creativitatea propriu – zisă necesită înzestrări şi capacităţi intelectuale etc., deosebite, care să se obiectiveze în produse noi, originale, nemaiîntâlnite până acum şi care determină schimbări calitative (de valoare şi eficienţă) într-un domeniu anumit.
	Creativitatea se poate manifesta în toate domeniile cunoaşterii şi vieţii sociale: ştiinţifică, tehnică, economică, artistică, organizatorică (management), pedagogică etc.
      Creativitatea poate fi cunoscută, măsurată şi stimulată.
	Fiecare individ normal posedă o doză de creativitate.
	Creativitatea ca rezultat al stimulării şi activităţii înseamnă acumulări de capacităţi, abilităţi şi posibilităţi de realizare a ceva nou, original, în plan ideal – abstract ca şi, după caz, în plan practic, deci inventivitatea ideatică şi practică. Autorii Bonţaş, Piajet, Nicola, Comarova afirmă că: la naştere copilul posedă doar o anumită potenţialitate creativă, evidenţiată de o anumită flexibilitate, fluenţă şi sensitivitate (sensibilitate) a scoarţei cerebrale (şi a sistemului nervos în general). Ulterior, în procesul educaţiei şi activităţii, al rezolvării unor probleme ridicate de viaţă, sporeşte potenţialitatea menţionată (flexibilitatea, fluenţa, expresivitatea, sensitivitatea) desigur, în funcţie de dezvoltarea şi manifestarea factorilor intelectuali, aptitudinali, caracteriali şi de mediu, dezvoltându-se alte niveluri ale creativităţii – cum sunt originalitatea şi inventivitatea.
      Pentru a asigura progresul uman şi bunăstarea materială şi spirituală a oamenilor, este nevoie de multă creativitate, de depistarea, stimularea şi de finalizarea ei în inventivitate ideatică şi practică, în toate domeniile. Trebuie cunoscut, stimulat şi valorificat acest potenţial.
	Au studiat fenomenul H. C. Lehman, A. F. Osborn şi alţii. Creativitatea se poate manifesta în toate etapele de vârstă, pe tot parcusul vieţii, însă vârsta cea mai productivă în creativitate este între 25-40 ani.
Factorii creativităţii au asemănări cu cei ai învăţării eficiente. Au fost studiaţi de numeroşi psihologi, printre care menţionăm pe (G. N, Allport, SUA, Caterina Cox). Pe lângă coeficientul de inteligenţă, un rol important în creativitate îl au factorii: ereditatea, capacităţile intelectuale, aptitudinile, caracterul, mediul socio-cultural, efortul susţinut de pregătire şi investigaţie şi altele. 
      Din punct de vedere al produsului creativ, creativitatea poate manifesta următoarele tipuri (trepte, niveluri sau paliere):
      expresivă – este cea manifestată prin soluţii mai eficiente de producţie, ca urmare a unor mai multe eficiente de productivitate etc., cu valenţe de perspicacitate;
      productivă – este cea mai manifestată prin soluţii mai eficiente de producţie, ca urmare a unor combinări şi recombinări, asocieri de date şi soluţii existente, cunoscute;
      inovativă – este legată de cea expresivă şi productivă, dar aduce o soluţie nouă care sporeşte simţurilor productivitatea;
      inventivă – constă în depăşirea calităţii şi performaţelor creaţiei productive şi inovatoare în baza unei gândiri şi restructurări noi, produce o idee, soluţie, tehnologii noi, originale ce dinamizează progresul teoretic sau practic într-un anumit domeniu tehnico-ştiinţific etc. Invenţiile reprezintă inteligenţa creativă de specialitate foarte valoroasă a indivizilor şi ale unui popor.
      emergentă – reprezintă idei, teorii, soluţii, tehnologii, etc. cu caracter de invenţii sau descoperiri excepţionale, care revoluţionează diversele domenii ale cunoaşterii sau practicii – chimie, medicină, biologie, matematică, literatură, economie, arta plastică, tehnică, etc., ca de exemplu: teoria relativităţii a lui Albert Einstein. 
	În desfăşurarea procesului creativ sunt remarcate anumite etape interdependente, astfel: preparaţia (pregătirea) creativitatea nu porneşte de la un loc gol, de la nimic, ea se bazează pe un fond ideatic şi acţional aperceptiv, ea înseamnă şi învăţare (pregătire) nouă, prin documentare şi experimentare (analize, raţionamente, sinteze, calcule, prelucrări, formulare de ipoteze „modele”, de date noi etc.), care se restructurează cu cele aperceptive.
      Incubaţia (dezvoltarea ,,naturală”) asocieri, bisocieri, combinări, recombinări, restructurări de date, structuri, modele etc. În mod inconştient, subconştient, preconştient şi conştient, care creează datele, ideile, structurile, modelele, soluţiile noi, etc., cu asigurarea condiţiilor interne şi externe; 
      Inspiraţia (iluminarea); apariţia bruscă a noului, a creaţiei, a noilor idei, modele, sisteme, structuri, teorii, tehnologii etc., în mod inconştient, subconştient, preconştient, (în vise) şi conştient;
      Verificarea (controlul) creaţia fiind un rezultat al factorilor subiectivi şi obiectivi are nevoie de controlul veridicităţii, autenticităţii valorii, aplicabilităţii şi eficienţei în plan teoretic şi aplicativ. Acest control, făcut adesea prin experimentări pe staţii (clase, eşantioane etc.) pilot, înlătură probabilele erori sau neconcordanţe cu cerinţele reale, evitând cheltuielile neeconomice sau eşecurile în condiţiile generalizării creaţiilor.
	Există interacţiune între creativitate, inteligenţă, randament (preşcolar, şcolar), conţinutul învăţământului şi rezultatele învăţării.
       Inteligenţa a cunoscut numeroase definiţii: capacitatea de adaptare mintală la situaţii noi (Claparede şi Stern); capacitatea ce exprimă nivelul dezvoltării mentale ca factor de disponibilitate şi operativitate, în cadrul unor situaţii noi; capacitatea intelectuală.
      Sintetică a persoanei la baza căreia stă gândirea flexibilă, posibilitatea de adaptare la situaţii noi etc. Deci, inteligenţa este o condiţie de creativitate, îndeosebi, prin elementele de adaptare la situaţiile noi, fapt de altfel remarcat la factorii creativităţii.
	Randamentul preşcolar reprezintă nivelul, calitatea, valoarea şi eficienţa teoretico – aplicativă la care a ajuns copilul la un moment dat (îndeosebi în momente finale), în procesul învăţării (instruirii). Este o cerinţă a creativităţii în situaţia în care el este obţinut în condiţiile preşcolarului ,,subiect al educaţiei” atunci când este bazat pe învăţătură euristică.
	Desigur şi randamentul preşcolar depinde de un sistem de condiţii care favorizează ca atare şi creativitatea: dezvoltarea gândirii independente şi creative în învăţare, evitând gândirea stereotipă; metodologii problematizate: metodologii euristice – descoperiri şi redescoperiri; învăţarea prin investigare, cercetare, rezolvarea de probleme concrete, legate de practică, şi altele.
	Cercetarea pedagogică evidenţiază că nu este întotdeauna concordanţă deplină între randamentul preşcolar, inteligenţă şi creativitate. Unii profesori apreciază pe cei inteligenţi şi mai puţin pe cei creativi. Se constată că cei inteligenţi nu obţin, în mod obligatoriu şi randament maxim la învăţătură, mai ales dacă nu depun şi eforturi de învăţare.
	Totuşi, cercetarea şi viaţa au arătat că atunci când inteligenţa este îmbinată cu eforturile de învăţare, de aflare (căutare), creativitatea are un rol foarte important.






  









  I.2. Bazele psiho–pedagogice de dezvoltare a capacităţilor creative
Creativitatea



Factorii creativităţii

 

 






Dinamica creativităţii

 


Condiţiile





Elementele ale mediului care pot frâna creativitatea





Metode şi procedee creative



Procedee de stimulare a imaginaţiei




      Psiho-pedagogia contemporană evidenţiază câteva etape ale procesului de creaţie.
1. Etapa de preparare – atunci când se adună informaţie. 
2. Etapa de incubaţie – internă, duce idee în sine şi vrea să o realizeze.
3. Etapa de iluminare – este acel moment fericit când omul găseşte soluţia. Poate să vadă opera în vis, poate să vadă produsul realizându-se. Ceea ce a visat a realizat.
4. Etapa de verificare – dacă a fost corectă ideea care a apărut şi a fost realizată. 
Prin aceste patru etape decurge  creativitatea. 
	Cercetările pedagogilor, psihologilor, plasticienilor ne permit că semnul distinctiv al creativităţii este transformarea. Transformându-le noi putem crea ceva nou. La perioada copilăriei poate să fie dezvoltată creativitatea şi anume afirmă acest lucru psihologii (Vîgotskii, Muhina, Rubenstein). Pedagogii care au activat în domeniu (Comarova, Kazakova, Cosminskaia, Curocikina, Pantiuhina, Samorukova, Lagunskaia, Zolotnikov).
	Levin, Teplov, Chibri, Pincasistîi, Cisteacov, Bogaciova, consideră că creativitatea este posibilă la vârsta preşcolară şi au formate careva predespoziţii, fără instruire nu pot obţine acele succese, deoarece vor întâlni careva greşeli, greutăţi în calea lor şi rezultatul va fi anevoios. 
	Capacităţile se obţin numai prin muncă, prin instruire şi educaţie. Pedagogul trebuie să dispună de o măiestrie foarte înaltă ca copilul nici să nu simtă că el este tutelat. Să formăm deprinderi grafice, cum mai uşor trebuie să facă o linie orizontală, verticală, un cerc, un patrat.
       Singur copilul n-o să reuşească să însuşească ce culori pot să îmbine pentru a obţine o culoare dată, unde trebuie să situeze un punctişor în locul ochiului. El poate să afle lucruri frumoase, noi, care duc la o dezvoltare mai înaltă. Să ne folosim de acele trepte senzitive identice acelei perioade de dezvoltare a copilului corespunzătoare vârstei. 
      Copacul se desenează în felul următor, învăţând copiii să redea o linie verticală, orientând copilul cu vârful pensulei din partea de sus conduce pensula în jos şi câteva crenguţe situate în formă de unghi. Pe baza cunoştinţelor intelectuale creăm, dezvoltăm la copii potenţialul creativ. Trebuie să respectăm nişte etape. Având abilităţi practice născociri teoretice putem să dezvoltăm creativitatea.
      Să formăm cunoştinţe, priceperi, deprinderi, să formăm capacităţi de analiză, sinteză, comparare, să învăţăm copilul să mediteze asupra celora ce este în mediu. Să spună-n glas despre ceea ce a meditat. Prelungind sa-şi grămădească, achiziţioneze cunoştinţe şi să le spună în glas, să le analizeze, caracterizeze. Să-şi poată alege o temă după capacităţile şi posibilităţile sale. 
      Să conştientizeze conţinutul viitoarei imagini, din ce elemente, figuri, forme o să realizeze.
      Selectarea materialului – de unde să aleagă materialele pentru desen , foaia de hârtie, culoarea, conturul foii la modelare, lut, cuţitaş, obiecte de a scobi, de a face un ornament pe obiectul modelat.
      Actualizarea – ce şi cum să redea. 
      Proiectarea – copilul trebuie să ştie să-şi poată proiecta, de ce, cum poate începe lucrarea. De educat în aşa fel, de dirijat copilul ca el să aibă încredere în forţele proprii.
      Atingerea unui nivel, unei trepte spre talent, noi putem dezvolta la copii. Copilul trebuie să-şi proiecteze lucrul pe foaia de hârtie imaginativ, să fie o consecutivitate în acest lucru. 
      Intens la grupa pregătitoare dezvoltăm creativitatea în baza celor dezvoltate. Copilul îşi proiectează unele culori, lungimi, unor forme, mărimi. 
      
      
      Studierea modelului
      Să dăm posibilitate copiilor să-şi aleagă culoarea catargului, corăbioarei, steguleţului. Să studieze cu ce să înceapă, cum trebuie să decurgă, cu ce să termine.
      Actualizarea modului de acţiune
      Actualizăm acei copii care au fost mai pasivi.
      Lucrarea copiilor şi evaluarea rezultatelor, avându-se în vedere integritatea imaginilor, tehnici de interpretare, specificul imaginaţiei a unor copii. 
      Evaluarea – ce a făcut corect şi ce nu singur, nu cu ajutorul colegului.
      Folosirea metodelor didactice de instruire, netradiţionalele tehnici, metode,  sunt destinate pentru predestinarea, dezvoltarea imaginaţiei, fanteziei şi a culorilor, deprinderile grafice de a reda corect nişte contururi, imagini, forme, particularităţi ale corpului, la procedeele netradiţionale nu se dezvoltă. Ele nu trebuie de permis să persiste mult în activităţile copiilor pentru că nu dezvoltă nimic. Să nu abuzăm de aceasta, lăsând în urmă celelalte metode care dezvoltă. 
      Să integrăm muzica cu aplicaţia, cu desenul, este cu totul altceva.
      Problema dezvoltării creativităţii a fost cercetată în mai multe decenii. Odată cu dezvoltarea învăţământului preşcolar o atenţie deosebită se acordă problemei dezvoltării creativităţii în psihologie şi pedagogie. Ca şi la etapele de vârstă şcolară, procesul de dezvoltare a creativităţii la preşcolari presupune aceeaşi structură. Această structură exprimă independenţa existentă între produsul creator – procesul creator, personalitatea creatoare. 
	Produsul creator reprezintă, în esenţă, un element nou în raport cu experienţa socială anterioară sau cu experienţa de viaţă a unui individ: criteriul originalităţii, un cadru de corelare care reprezintă spaţiul ierarhic de manifestare a creativităţii, în plan individual sau social (Landan, Erica, 1979, pag. 20).
	Criteriul relevanţei care permite autoevaluarea performanţei indiferent de forma sa de manifestare (produs creator material sau spiritual), în termeni de utilizare socială.
	Originalitatea şi relevanţa produsului creator, exprimate la diferite grade de generalitate, acoperă cinci niveluri ierarhice. Primele două niveluri corespund planului secundar al creativităţii care stimulează apariţia unor elemente noi, semnificative, doar în raport cu experienţa individuală. Ele asigură înţelegerea fenomenelor studiate, lărgirea acesteia în limite cunoscute sau aplicate deja la scara valorilor sociale. Ultimele două nivele corespund planului primar al creativităţii care oferă o nouă înţelegere a fenomenelor studiate. Ele asigură transformarea, restructurarea în adevăruri noi în raport cu realizările anterioare înregistrate într-un domeniu sau altul de activitate. Între cele două niveluri, un rol aparte revine inventivităţii. Ea trebuie concepută ca un nivel tranzitoriu, care stimulează saltul de la produsele creative, semnificative, individual la produsele creative angajate social.      
     Idei similare a elaborat Sorin Cristea cu referire la:
Procesul creator presupune parcurgerea următoarelor patru etape:  
pregătirea – acţiunii complexă bazată pe următoarele operaţii: identificarea problemei în termeni optimi (natură, specific, timp, etc.).	
      Analiza datei problemei în vederea formulării clare a acestora (premise, principii, resurse posibile şi necesare,), acumularea şi selecţionarea informaţiei necesare pentru abordarea corectă a problemei; prelucrarea şi sistematizarea informaţiei stocate, elaborarea strategiei de rezolvare a problemei la nivelul unui plan operativ; 
      	Incubaţia – o acţiune complexă realizabilă intensiv sau şi extensiv prin diferite operaţii de organizare şi reorganizare a informaţiei pregătite anterior prin procesări care valorifică experienţa individuală şi socială a subiectului la nivelul conştiinţei acestuia dar şi în planul verigilor sale profunde, dependente de zona inconştientului dar şi a conştientului; 
      	Iluminarea – acţiunea complexă de asociere şi de combinare a informaţiei care declanşează momentul inspiraţiei, respectiv al descoperirii soluţiei optime de rezolvare a problemei; 
      	Verificarea – acţiunea complexă de evaluare finală a soluţiei adoptate anterior, realizabilă prin operaţii de apreciere, validare, aplicare, în condiţii de amendare, finisare, ajustare, reorganizare, perfecţionare permanentă. Procesul  creator  implică  sesizarea  şi  rezolvarea  unor  probleme,  acţiune  complexă  bazată  pe  următoarele  operaţii: definirea  şi  înţelegerea  tipului  de  problemă,  avansarea  unor  soluţii  virtuale,  ipotetică  a  soluţiilor  probabile,  (re)actualizarea – activarea  cunoştinţelor  şi  capacităţilor  necesare  pentru  alegerea  soluţiei  optime,  alegerea  soluţiei  optime  pe  criteriul  originalităţii  şi  al  eficienţei,  aplicarea  soluţiei  optime  în  cadrul  specific  definit  de  problema  existentă;  verificarea  modului  de  rezolvare  a  problemei  în  sens  managerial  (abordare  sistematică – optimă – strategică).  
      	Aceleaşi idei le înâlnim la I. Nicola, Bonţaş. 
      Personalitatea creatoare reprezintă cea de a treia dimensiune a creativităţii, care evidenţiază resursele sistemului psihic uman, capacitatea acestuia de a angaja un proces creator, susţinut la nivelul conştiinţei individuale cu scopul de a produce ceva nou, original şi eficient. Trăsăturile personalităţii creatoare pot fi grupate la nivelul următoarelor trei categorii de factori: intelectuali, operaţionali, comportamentali, (Nicola Gr. 1981, pag. 21-22). Funcţia  pedagogică  a creativităţii - orientează în mod  special, realizarea a două acţiuni  complementare:  elaborarea  unui   model  de  educare  a  creativităţii; proiectarea  unei  învăţări  creative.  
      Elaborarea  unui model  de  educare  a  creativităţii  presupune  valorificarea,  la  diferite  niveluri   de  generalitate  a  raportului  funcţional  existent  între  comportamentul   creativ  şi  flexibilitatea  gândirii  creatoare .  
      	Obiectivul  general   vizează  formarea, dezvoltarea  unei  personalităţi  capabile să  se  angajeze  creator  în  plan  cultural, profesional, etic.)
      	Obiectivele  specifice  intermediare  vizează  proiectarea,  realizarea  unei educaţii  problematizante,  posibilă  prin:  stimularea  gândirii   prin  sesizarea  şi  rezolvarea   unor  situaţii  -  problemă   din  ce  în  ce  mai  complexe: dezvoltarea   capacităţilor  operaţionale  definitorii  pentru  personalitatea  creatoare  (analiză  -  sinteză;  generalizare – abstractizare;  evaluare  critică);  activarea  metodologiilor  pedagogice  bazate  pe corelarea optimă a factorilor interni (stil cognitiv, atitudini -  aptitudini  creative);  cu  factorii  externi  (tehnologiile  de: comunicare, cercetare,  acţiune  practică, programare  specifică,  necesare  pentru  cultivarea  creativităţii).
      	La  vârsta  preşcolară  sunt  preconizate  un  şir  de  obiective  concrete  care vizează  operaţionalizarea   obiectivelor  generale  şi  specifice  la  niveluri  dependente de condiţiile concrete de realizare (resursele  creative  ale  organizaţiei şcolare, clase de elevi, tipului de activitate educativă, didactică proiectat etc). În condiţiile unei educaţii/instruiri problematizante, aceste  obiective concrete pot dezvolta gradual următoarele performanţe şi competenţe susţinute prin sarcini didactice adecvate, realizabile pe parcursul unor activităţi de: stimulare a flexibilităţii gândirii, cultivare a gândirii divergente valorificare a aptitudinilor speciale. 
      	Piajet J. studiind procesele psihice determină că: proiectarea învăţării creative presupune anticiparea unor strategii manageriale deschise, aplicabile în timp şi spaţiu prin: clarificarea scopului învăţării creative la nivelul interacţiunii existente între: operativitatea intelectuală – performanţa şcolară – restructurarea permanentă a activităţii de predare – învăţare – evaluare; stabilirea sarcinilor cadrelor didactice în condiţiile învăţării creative (individualizarea fiecărei secvenţe didactice prin diferite procedee de aprobare, vezi sentimentul succesului, încurajarea spontaneităţii, stimulare a potenţialului  minim – maxim, amendare a superficialităţii); crearea unei atmosferi afective, optime, necesare pentru anularea treptată a factorilor de blocaj (teamă, tensiune, imitaţie, conformism, criticism, frică); valorificarea psihologică deplină a corelaţiei profesor – elev la nivelul tuturor conţinuturilor educaţiei intelectuale, morale, tehnologice, estetice, fizice. 
      	Conceptul pedagogic de creativitate propune un model teoretic adaptabil la condiţiile unui „praxis” educaţional deschis autoperfecţionării permanente. În această accepţie, creativitatea defineşte: un produs creator situat cel puţin la nivel inventiv; un proces creator orientat în direcţia sesizării şi a rezolvării – problemă la nivelul gândirii divergente; o dimensiune axiologică a personalităţii care valorifică resursele globale ale sistemului psihic uman, la nivelul interacţiunii optime dintre atitudinile şi aptitudinile creative. 
      	Florin Druţă – 1997, afirmă că pînă în anii ‘50 atenţia psihologilor era centrată pe analiza procesului de creaţie, considerat ca un fenomen rar, prezent exclusiv la elitele ştiinţifice şi la marii creatori de opere literare şi artistice. Cunoştinţele eleborate au rezultat în mod esenţial din analizele biografice ale savanţilor  L.Kubie, M.Bejan, H. Piercson, J. Piajet, E. Richard. Oamenilor  de  artă,  sau  din  mărturiile  pe  care  le-au  lăsat  unii  dintre  ei.  După  al  doilea  război  mondial,  creativitatea  apare  ca  o  necesitate  socială  şi  economică,  devenind  obiect  de  cercetae  de  sine  stătător. Conceptul  de  creativitate  se  aplică  deja  atât copilului care  se  joacă cât şi inventatorului sau omului de  artă.
      	Creativitatea  este  definită  uneori  ca  fiind  „procesul  prin  care  un  individ  sau  un  grup  plasat  într-o  situaţie  dată  elaborează  un  produs  nou  original  în  conformitate  cu  necesităţile  şi  scopurile  situaţiei  respective”.  Alţii  o  definesc  drept  „capacitatea  de a  organiza  (reorganiza)  elementele  câmpului  perceptiv  sau  imaginativ  indiferent  că  este  vorba  de  joc,  principii  matematice  sau  cuvinte”.   
      	Procesul  creativ  poate  fi  realizat  în  mod  intenţionat,  el  poate  fi  învăţat  şi  dezvoltat  la  un  mare  număr  de  oameni.  La  aceste  idei   se  adaugă  cele   ale  lui  Osborn  potrivit  cărora cercetarea de grup poate favoriza în anumite condiţii, creativitate. Opinia lui Osborn, potrivit căreia punctul de plecare al creativităţii este imaginaţia. Imaginaţia este definită ca aptitudine de a reprezenta obiecte absente şi de a combina imaginile acestora între ele.
      	Unii autori (Muhina E., Vetlughina N.A., Comarova, Cazacova) fac distincţia între imaginaţia reproductivă şi imaginaţia creativă. Cea reproductivă – este legată de trecut şi utilizează în mod enunţial elemente furnizate de memorie. Imaginaţia creatoare este prospectivă; ea permite reprezentarea unor fapte care încă nu există. Imaginaţia spune Jung „nu este o facultate specială deoarece ea se poate manifesta în toate formele esenţiale ale vieţii psihice: gândire, sentiment, senzaţii, intuiţii. Ea este expresia directă a energiei psihice”. Produsele imaginare sunt, mai bogate atunci, când controlul intelectual este mai slab o imaginaţie pur creativă este inexplicabilă. A crea înseamnă a face să apară un lucru inedit, imprevizibil. A explica înseamnă – cum spune Meyerson – a transforma necunoscutul în cunoscut. Imaginaţia este un raport direct cu personalitatea celui ce crează, cu mediul său, cu experienţa sa personală. Creatorul, găseşte în cultura epocii elementele creaţiei proprii; găseşte în tendinţele, pasiunile sau nevoile colectivităţii căreia îi aparţine solicitările afective care-i inspiră creaţia. 
      Adesea este subliniat rolul  inspiraţiei în procesul  de creaţie, aşa cum precizează Osborn – „nici o persoană nu este vizitată de inspiraţie dacă nu a fost anterior în permanentă căutare de idei”. Iluminarea provine din surse obscure ale conştiinţei în timp ce inspiraţia este rezultatul unei îndelungate perseverenţe urmată în finală de un „stimul accidentat” natura căruia nu poate fi clar determinată. Cum spunea Osborn: „perseverenţa capitalizează inspiraţia”. Rougier L. remarcă faptul că inventatorul trebuie să se ferească de logică, de demersuri, excesiv de metodice, “pentru a găsi ceva trebuie să confruntăm ideile cele mai disperate, să ne îndepărtăm de obiceiurile intelectuale comune, să căutăm paradoxurile”. Creaţia se face în nori, în obscur, în contradictoriu. Imaginaţia nu este întotdeauna creatoare, poate fi „combinatorie” sau „novatoare”. Eduard spunea: „trebuie să văd realităţile altfel decât cum sunt”. 
      J. P. Guillford, C.W. Taylor, E.P.Torrence ş.a., au elaborat teste de gândire creativă, aceasta fiind de fapt o gândire divergentă sub aspectele sale de fluiditate, flexibilitate şi originalitate. Inteligenţa este necesară dacă încă nu şi suficientă pentru creaţie, arată cercetările. „A fi extrem de inteligent sau a fi dotat pentru o muncă creativă sunt două lucruri bine diferenţiate”- scrie L.L. Thurstone. Copiii supradotaţi, cotaţi drept genii posedă o memorie excepţională, însă îndoielnic este faptul că ei deţin în mod egal şi facultatea de a produce idei. 
      William Easton spune că: „educaţia nu este un factor decisiv pentru creativitate”. 
      Reluând  o  clasificare  de  Osborn:
1) Capacitatea  absorbită -  aptitudinea  ce  ţine de  observaţie şi  de  concentrarea  atenţiei;  
2) Capacitatea  de  retenţie – aptitudinea de  a  înregistra  prin  memorie  şi  de  a  reactualiza  datele  imaginative ;
3) Raţionamentul - aptitudinea  de   analiză  şi  sinteză, inducţie  şi  deducţie .
      	Capacitatea  creativă – aptitudinea  de a  reprezenta  prevedea  şi  produce  idei .Cunoaşterea  se poate  dezvolta  dacă  este  aplicată într-o  manieră  creativă.  Einştein  afirmă  că:  „imaginaţia  este  mai  importantă  decât  cunoaşterea.  Imaginaţia  spune  Osborn  este  la  fel  de  răspândită  ca  şi  memoria.  El  susţine  că  testele  de  aptitudine  au  relevat  universalitatea  relativă  a  potenţialului  creativ.  Literatura psihanalitică  dezvoltă  ideea  potrivit  căreia  sursa  inspiraţiei  creatoare,  caracterul  specific  al  creativităţii  se  află  în  zona  inconştientă  a  proceselor  psihice .
      	Unei  asemenea  căutări  i-au  consacrat  numeroase  pagini  Ernst Ferencz,  Iones. Jung.  Melanie. Klein. T. Reick.  Toţi  aceşti  psihanalişti  împărtăşesc  teza  rolului  inconştientului  ca  izvor  al  energiei  creatoare  în  viaţa  omului.  Copiii   construiesc  o  lume  imaginară  conform  dorinţelor  lor, adulţii  se  lasă  invadaţi  de  fantasme  care  sunt  imagini  ale  propriilor  dorinţe.  Fiecare   om  are o  creativitate   potenţială.  Unii  o  exprimă  prin  creativitatea  lor  artistică  sau  ştiinţifică – dar  şi  alţii  pot  proba  creativitatea,  deoarece  aceasta  se  defineşte  ca  fiind  procesul  de  realizare   a  ceva  nou, ce  poate  fi  creat,  poate  fi  o  idee,  un  plan, o  prietenie  nouă.  Fiecare  din  aceste  activităţi  cuprind  un  element  de  noutate,  de  originalitate  şi  de  diferenţă.
      	Creativitatea  spune  Bruner  -  poate  să  se  exprime  în  raporturile  cu  copiii,  în  exercitarea  unei  meserii,  în  raporturile  afective,  ţn  formularea  unei  teorii   fizice  sau  în  pictura  unui  tablou:
      1.  Toate  fiinţele  umane  sunt  capabile  de  creativitate – aceasta   făcând  parte  din  patrimoniul  nostru  individual;
      2.    Nu  este  necesar să  fii  geniu  pentru  a  fi  creativ;
      3.   Creativitatea  poate  fi  stimulată  şi  dezvoltată  prin experienţe   de  viaţă şi  prin  programe  specializate.
      	Şi  creativitatea  poate  fi  învăţată - spune  Ned  Herrmann. ”Din  momentul  în  care  eşti  convins  şi  conştient  de  puterea  creată  de  lucrurile  noi ,  nu  mai  rămâne decât o maneră particulară de a  rea”. Arta  se  concentrează  pe  nonverbal  vizual,  imaginativ. Creativitatea  ştiinţifică  se  concentrează  pe  logică  şi  sistematizare .  Ned Herrmann spunea  că  în  termenii  de  expresie  creativă  oamenii  se  împart  în  trei  categorii:
1   Cei  care  sunt  constant  creativi,  persoane  care  exercită în  mod  activ  datele  lor  creative  pentru  plăcere  şi  profit; 
2  Cei  care  sunt  uneori  creativi,  care  au  momente  de  inteligenţă  creativă  din  timp  în  timp;
     3. Cei  ce  pot  să  fie  creativi,  dar  încă  nu  au  exploatat  acest  potenţial. 
          Sporul vieţii creative este pasiunea. Metodele de învăţământ ca şi condiţiile  de  viaţă  au  tendinţa  de  a  favoriza  dispoziţiile  noastre  critice  în  detrimentul  capacităţii  noastre  imaginative .
	Copiii  trebuie  să  fie  îndrumaţi  să  dobândească  o  gândire  independentă, de  grup,  toleranţă  faţă  de  ideile  noi,  capacitatea  de  a  descoperi probleme  noi  şi  a  găsi  modul  lor  de  rezolvare  şi  posibilitatea  de a  critica constructiv.
	Profesorul  însuşi  să  fie  creativ   şi   „dornic  de  aventură”.
	Torance  a  cercetat  următoarele  atitudini: (memorare; evaluare;  corectare;  atitudini  necesare  în  rezolvarea  cognitivă, de  memorare  evaluativă  sau creativă  a  problemei  date. Atitudinea  creativă  a dus  la  cele  mai  bune rezultate  reative, iar cea evaluativă a dat  rezultatele cele mai bune sub aspect evaluativ. Pasivitatea este  factorul  cel  mai  periculos  al  creativităţii. Torrance vorbeşte de faptul că  orientarea  exclusivă  asupra  succesului  poate  fi  factor  de  blocaj. Se  adaugă  conformismul, teama de a fi altfel decât alţii, interdicţia de a pune întrebări  etc.
	Puterea  creativă   poate  fi  frânată  sau  dezvoltată  şi  aceasta   ţine  de  prezentul  pe  care  trebuie  să-l  antrenăm  pentru  dezvoltarea  sa. Izvorul  ideilor  este  în  bună  parte  experienţa. Un  loc  important  în  dezvoltarea  creativităţii  îl  are  aşa  numitul  „Violon  d-Ingres”. Unele  din  aceste  activităţi  se  referă  mai  mult  la  învăţare  decât  la  creativitate. Orice  situaţie  creativă  necesită  o  acumulare  cantitativă . 
	Pentru  educarea  creativităţii  se  folosesc  mai  multe  tehnici  printre  care  şi  Brainstorming-ul, elaborată  în  1938,  de  Alex Osborn.  El  scoate  în  evidenţă   importanţa  imaginaţiei  în  toate  domeniile  vieţii  şi  a  aplicării  creativităţii  în  toate  fazele  de  rezolvare  a  problemelor,  începând  cu  orientarea  şi  terminând  cu  evaluarea.  Se  discută  cu  această  ocazie  blocajele  perceptuale,  emoţionale,  ale  gândirii,  dificultăţile  întâmpinate  în  izolarea  şi  delimitarea  unei  probleme – prin  conceptul  de  blocaj  perceptual.  Blocajele  culturale  şi  emoţionale  el  include  conformismul,  tendinţa  de  supraevaluare  a  raţiunii  şi  a  logicii,  teama  de  a  greşi,  tendinţa  către  perfecţiune  şi  supunerea  oarbă  faţă  de  autoritate. Metoda  sa  de  Brainstorming  în  grupuri  înseamnă  crearea  unor  condiţii  favorabile  apariţiei  libere  a  ideilor  care  trezesc,  asociaţii  de  idei  ce  vor  fi  acceptate  spontan  fără  critică,  anticipând  procesul de evaluare. Osborn  spunea:  unul  din  instrumentele  cele  mai  utile  pentru  organizarea  unei  activităţi  creatoare  constă  în  Brainstorming. 
	O  altă  tehnică  este  Sinectica – elaborată  de  Gordon W. J.
	Scopul fiind promovarea rezolvării creative a problemelor. Premizele necesare ale acestei metode sunt: conştiinţa că momentele emoţionale sunt  mai  importante decât cele  raţionale,  că  procesul  creativ  individual  este  analog  celui  de  grup  şi  că  fenomenele  culturale  ale  inventivităţii  sunt  identice  cu  cele  din  artă  şi  din  ştiinţă.  Se  desfăşoară-n  două  faze:
      Familiarizarea  cu  tot  ce  este  străin. 
      Înstrăinarea  din  nou  a  ceea  ce  a  devenit  familiar. 
      Ideea  centrală  a  metodei  lui  Gordon  este  precizarea  faptului  că  întrebuinţarea  euristică a  metaforei  stă  la  baza  creativităţii .
      Mecanismele  metaforice:
1.  analogia  personală;
2.  analogia  directă;
3.  analogia  simbolică;
4.  analogia  fantastică.
	Cercetările făcute de Gollann (1963) remarcă că: noţiunea de creativitate are  în  vedere  mai  multe  accepţiuni: 
- creativitatea  ca  o  caracteristică  personală;  
- creativitatea  ca  produs; 
- creativitatea  ca  proces  specific.
   Barron  consideră  că  persoanele creative îşi  asumă  riscurile,  sunt  în  general  bine  informate, au  o  uşurinţă  particulară  în  utilizarea  limbajului. Dimpotrivă,  indivizii  puţini  creativi  sunt  pasivi  şi  conformişti.
	Predespoziţiile ceative pot fi evidenţiate prin intermediul includerii personalităţii în multiplicarea de acţiuni sociale. Multiplicarea de acţiuni sociale pot fi grupate într-un număr limitat de grupe în corespundere cu tipul procesual de activitate socială (de contact, joc, de învăţământ, ştiinţifică, de muncă, politică, ecologică, etc.) sau în corespundere cu produsele creativităţii reprezentări artistice, desene, poezie, proză, idei ştiinţifice, tehnologii, unelte de muncă, etc. 
	La unii copii pot să se manifeste posibilităţi creative pentru mai multe tipuri sau feluri de activităţi sociale , la alţii – pentru un anumit domeniu de activitate social – uman. Sunt cazuri în potenţialul creativ al personalităţii nu se manifestă nici într-un domeniu de acţiune socială. Pricini pot fi diverse:
a) nu a avut loc contactul predispoziţiei cu tipul sau felul adecvat de acţiune socială;
b) lipsa sau dezvoltarea la un nivel jos, nesatisfăcător a unor astfel de formaţiuni psihice ca: voinţa, insistenţa, interesul de a activa etc., care servesc în calitate de condiţie obligatorie a vieţii creative a fiinţei socio – umane, a personalităţii;
c) eşecul primilor paşi în activitatea creativă, care este generat de diverse pricini biofiziologice, psihologice, pedagogice, sociale; lipsa libertăţii cugetului şi activismului de sinestătător în acţiunile personalităţii;
d) frica de eşec în acţiunile creative faţă de sine însăţi, părinţi, pedagogi, asociaţii de copii sau colectiv.
      Creativitatea ca trăsătură general – umană în cele mai dese cazuri este definită în felul următor: „Creativitatea este un comlex de însuşiri şi aptitudini psihice, care în condiţii favorabile generează produse noi şi de valoare pentru societate”.
	Predispoziţiile ereditare determină potenţialul creativ al fiecărei personalităţii, ele, nu pot fi formate în cadrul procesului de educaţie şi instruire. Cea mai mare parte din copii manifestă predispozii ereditare creative la nivel de normă socială. Nivelul de normă socială al predispoziţiilor creative este caracteristic pentru orice copil sănătos din punct de vedere ereditar. 
	 Creativitatea ca calitate general – umană poate fi şi trebuie să fie educată la orice personalitate în corepundere cu „ceea ce natura a dăruit de la început copilului”. Trăsăturile generale ale creativităţii (la unii copii se manifestă trăsături creative specifice: matematice, muzicale, de pictură, etc.) pot fi formate şi dezvoltate în mod orientat spre un scop binedeterminat prin intermediul unor mijloace specifice, probleme şi sarcini cu caracter de problemă, prin intrermediul metodelor şi formelor active de educaţie. 
	Trăsăturile procesuale de caracter general ale activităţii creative evidenţiate în literatura psiho-pedagogică sunt următoarele: folosirea independentă a cunoştinţelor şi priceperelor în situaţii noi, nestandarde; desemnarea problemelor noi în situaţii cunoscute; vederea a noi funcţii a obiectelor; îmbinarea de sinestătătoare a mijloacelor cunoscute de activitate în altele noi; distingerea căilor noi (alternative) de rezolvare a problemelor; determinarea unor mijloace principiale noi de rezolvare a problemelor; evidenţierea în mod simplu a structurii obiectelor (M. N. Skatkin, I. I. Lerner, Z. I. Calmîcov, T. Kun , V. N. Puşkin, A. M. Kocerghin, A. M. Korşunov, O. K. Tihomirov). Sistemul problemelor şi sarcinilor prolematizate trebuie să răspundă la următoarele deziderate: 
- toate sarcinile cu caracter de porblemă trebuie să reflecte ideile principale ale materiei de studiu îndeosebi cele transdisciplinare;
- să oglindească aspectul teoretic şi practic al principalelor fenomene sociale, care detrmină tendinţele de dezvoltare ale soietăţii din punct de vedere economic, moral, cultural, ecologic, politic, etc.;
- să se respecte neapărat principiul corelării dintre obiectele de studiu şi corelării fenomenelor şi proceselor din natură şi societate;
- pe parcursul trecerii de la sarcina mai uşoară la alta mai comlexă, mai dificilă, trebuie neapărat să se ţină cont de capacităţile  şi posibilităţile individuale ale fiecărui copil sau al unui grup de copii;
- sarcinile cu caracter de problemă urmează să fie de diferite tipuri în corespundere cu felurile de activitate socială: cu caracter intelectual şi practic, morale, ecologice, de muncă, estetice, politice etc. şi integral se îmbină în sine. 
	 Aceste trăsături generale ale gândirii creatoare ca regulă, se manifestă şi se dezvoltă în cadrul folosirii de către subiecţii activităţii educaţionale a cunoştinţelor şi priceperilor în situaţii noi, nestandarde. 
	Copiii se includ în activitatea de rezolvare a problemelor şi sarcinilor cu caracter de problemă cunostute de societate, şi noi sau necunoscute numai de copii. Prin intermediul sarcinilor cu caracter de problemă, alcătuite la toate disciplinele de învăţământ şi activităţile educaţionale în sfera orelor de curs, educatorul sau profesorul, şi în general, vârstnicii programează activitatea creatoare a preşcolarilor. 
	Metodele cu caracter de problemă îndeplinesc următoarele funcţii: formează trăsăturile activităţii creatoare; asigură însuşirea şi folosirea creatoare a cunoştinţelor şi mijloacelor de activitate; contribuie la stăpânirea sau asimilarea metodelor de cunoaştere ştiinţifică, servesc la condiţia de formare a intereselor şi necesităţilor către activitatea creatoare (M. N. Scatkin, I. I. Lerner, M. I. Mahmutov).
	 Potenţialul creativ uman poate fi folosit atât pentru binele omului cât şi-n scopuri iraţionale, antiumane. La potenţialul creativ este necesar de oferit o anumită orientare, ca aceste forţe să fie folosite pentru binele omului şi nu împotriva lui. Educaţia creativităţii şi a sentimentului bunătăţii (omenie, bunăvoinţă) sunt două laturi ale unuia şi aceluiaşi proces pedagogic integral – educaţia pentru dezvoltarea  personalităţii, care  necesită  să  fie  realizat  simultan  şi  indisolubil. În lipsa educaţiei a unor astfel de sentimente ca: grija faţă de om şi de tot ce-i înconjoară, bunăvoinţa, compătimirea, mila, neliniştea, faţă de om, sentimentul demnităţii personale nici nu poate fi vorba despre educaţia deplină şi amplă pentru schimbare şi dezvoltare (prospectivă) a personalităţii. Sentimentul bunătăţii se educă atunci, când copilul face lucruri bune pentru alţi oameni. Copii, părinţi, vârstnici etc.
	Evident apare următoarea întrebare. Care trebuie să fie relaţiile dintre procesele educaţiei creativităţii şi educaţiei creativităţii şi educaţiei calităţilor general-morale la personalitate? Pot fi trei modalităţi:
a. educarea creativităţii, iar apoi formarea sau altoirea la discipol a calităţilor morale de valoare; 
b. iniţial de altoit la copii principalele calităţi general-morale, iar apoi educarea creativităţii la ei;
c. educarea simultană a creativităţii şi calităţilor general-morale, care necesită să anticipeze procesul dezvoltării creative a omului.
	Interesele, convingerile, necesităţile şi idealurile formate în baza raţiunii sociale determină direcţiunea de activitate a omului  ca fiinţă socială.  
      Pentru copil  creativitatea  are anumite  limite  de timp, care-s determinate  de o mulţime de factori ca: adaptarea la noi schimbări, voinţa, interesul cognitiv de tip creativ, sentimentul datoriei şi responsabilităţii, idealul, atmosfera înconjurătoare, etc.
      În acele cazuri când sarcinile de caracter de problemă nu-s accesibile, la preşcolar apar tendinţe de ocolire a greutăţilor-dificultăţilor, neîncrederea în sine, apatia, sentimentul insucesului şi necompetenţei, disperarea-dezamăgirea, sentimentul singurătăţii. Această dificultate educaţională poate  fi învinsă (rezolvată) prin următoarele mijloace: reformularea problemei; dezmembrarea problemei în subprobleme; comunicarea a noi argumente, date adăugătoare care concretizează problema; încurajarea; susţinerea tendinţelor preşcolarilor de a rezolva problema, etc.
      Pentru a forma la personalitate încrederea în forţele proprii, încrederea în posibilităţile de a preîntâmpina dificultăţile, este necesar ca copiii să  fie mereu ocupaţi  cu ceva. Pentru aceasta este nevoie de o atmosferă binevoitoare, ajutor şi stimă reciprocă, armonie a capacităţilor intelectuale şi sarcinilor cu caracter de problemă înaintate fiecărui copil.
      În activităţile organizate în mod creator sentimentele şi emoţiile personalităţii nu se sting, ci din contra decurg sub formă ondulatorie, poartă caracter impulsiv. Aceasta se datoreşte faptului că acţiunile creative sunt după natura lor netipice, neordinare, nestandarde. Acest fenomen are loc atunci când subiectul acţiunilor creative manifestă succes, dobândeşte rezultate pozitive. Şi-n cazul acţiunilor de tip creativ,  atunci când personalitatea copilului suferă permanent eşec, insucces treptat are loc stingerea emoţiilor de tip cognitiv. Omul se adaptează emoţional către prezenţa sau lipsa continuă a satisfacţiei.
      Emoţiile şi sentimentele creative se formează şi se dezvoltă numai în baza acţiunilor organizate şi înfăptuite altor tipuri de acţiuni.
      Insuccesul rentabil şi frecvent în cadrul acţiunilor creative contribuie la formarea unor calităţi nedorite la personalitate, schimbă întreaga poziţie de viaţă a ei.
      Creativitatea contribuie la autoeducaţia personalităţii. Se formează aşa calităţi: autoobservarea, autoanaliza, autoaprecierea, probarea de sine, aptitudinile raţionale de reglare a comportării în raport cu regulile, cerinţele morale de comportare, responsabilitatea faţă de alţi oameni şi societate, sentimentul autocriticii, nemulţumirea de sine însuşi etc. Toate acestea contribuie la formarea priceperilor de autocunoaştere a posibilităţilor sale, limitele acestor posibilităţi, interesele şi necesităţile. 
      Formarea priceperii de autocunoaştere reprezintă baza formării personalităţii creative.
      Practica educaţională şi-n general experienţa de viaţă socială în mod ilustrativ şi convingător ne demonstrează că este posibil de a ajunge un nivel înalt de formare – dezvoltare a capacităţilor creative. 
	Psihologia contemporană evidenţiază câteva etape ale procesului de creaţie:
1. Perioada de preparare când se adună informaţia, se fac observaţii, se delimitează problema, se schiţează o ipoteză sau un proiect general.
2. Incubaţia este răstimpul eforturilor încercărilor sterile. Incubaţia poate dura mult timp, chiar luni şi ani de zile.
3. Iluminarea este momentul fericit când apare soluţia sau, în artă, când opera e văzută integral. Acest fenomen se produce uneori în mod spectaculos: i se spune „inspiraţie”, dacă artistul trăieşte opera intens, conştient de toate componentele şi detaliile ei.
4. Verificarea este necesară pentru a reviziu creaţia, a face retuşuri. Multă vreme creativitatea a fost considerată apanajul exclusiv al unei minorităţi restrânse, ceea ce este adevărat dacă ne gândim la nivelul creativităţii inovatoare şi emergente. Astăzi nu se mai face o separare netă între omul obişnuit şi cel creator. Orice om normal poate realiza o îmbunătăţire în munca sa, poate obţine performanţe. Pentru a ajunge la astfel de performanţe sunt necesare condiţii favorabile, combaterea anumitor piedici, obstacole exterioare sau interne numite blocaje.
      Concluzionând cele expuse anterior putem spune că astăzi problema educării spiritului creativ al copiilor capătă o valoare deosebită; se distinge necesitatea de a modifica stilul de gândire şi activitate didactică; a ne dezice de la stilul instruirii tradiţionale în favoarea dezvoltării personalităţii creative.
      Analiza ideilor conceptuale ale filozofilor, psihologilor, pedagogilor şi plasticienilor dedicare problemei creativităţii şi rolul instruirii în dezvoltarea acestui proces ne-a permis să relevăm că semnul distinctiv al creativităţii este transformarea obiectelor, fenomenelor pentru obţinere a ceva nou. 
      Savanţii au constatat că creativitatea este posibilă şi la copiii de vârstă preşcolară, conform opiniei savantului Pidcasistîi P. I., rezultatul creaţiei copilului este subiectiv, el nu poate produce bunuri sociale – utile. Însă valoarea creativităţii lui constă în dezvoltarea şi formarea personalităţii active.
      În psiho-pedagogie se disting două curente care interpretează în mod diferit evoluţia creativităţii copiilor. Adepţii biogeneticii (Bacuşinski A.V; Ventteli C.N, Şmit F.I., Cherşenşteiner G.) susţin că creativitatea apare spontan, că toţi copii sunt talentaţi.
	Ei mai susţineau că copilul se naşte pictor cu anumite capacităţi creative, iar adultul îi poate dăuna cu sfaturi şi instrucţiuni. 
      Desigur, sunt copii talentaţi, dar este o raritate. Pedagogul nu va miza pe asemena cazuri, dar va căuta strategii adecvate care ar facilita dezvoltarea creativităţii la toţi copiii instituţiei preşcolare.

I.3. Condiţiile psiho-pedagogice de dezvoltare a capacităţilor creative la vârsta preşcolară mare
        Investigaţiile realizate de diferiţi specialişti (J. Piajet, David Ausubel, Hans Aebli, Teresa Engelman, Ion Berca, Robert Gagne, Ion Dănilă, Siminica Şova, Ioan Suretu etc) susţin că condiţia fundamentală pentru randamentul şcolar este caracterul conştient al învăţării.
      Aptitudinile de învăţare conştientă se formează la copii treptat şi cu greu. 
      O modalitate de pregătire pentru activitatea de învăţare conştientă în preşcolaritate este activitatea verbal-artistică. Ea corespunde particularităţilor de vârstă a preşcolarilor şi susţine curiozitatea lor.
      Descrierea a celor observate în natură este şi ea o activitate verbal-artistică care are drept suport cuvântul şi frumosul, artisticul din natură. Analiza elementară a unui tablou, lectura imaginilor, interpretarea unui cântec pentru copii este de asemenea o activitate artistică, dezvoltă spiritul de observaţie, îl obişnuieşte să audă, să vadă, să simtă şi să explice, îl familiarizează frumosul.
      Problema învăţământului preşcolar este discutată pe parcursul ultimelor secole (XIX - XX). Savanţii nu au ajuns încă la un răspuns definitiv. Jean Piajet susţine că: Toate conduitele comportă un aspect înnăscut şi unul dobândit, dar nu cunoaşte unde se află frontiera dintre ele, ceea ce ne permite să afirmăm că savantul recunoaşte şi apreciază etapa învăţământului preşcolar, în care copiii dobândesc, achiziţionează cunoştinţe şi îşi formează competenţe, atitudini, comportamente.
      Învăţarea în ciclul primar se întemeiază pe achiziţiile spontane ale preşcolarităţii. Practica de instruire dovedeşte că o achiziţie nouă se clădeşte pe un sistem de cunoştinţe, competenţe sedimentat deja, şi nu pe teren gol. Audierea şi repovestirea poveştilor, memorizarea şi recitarea versurilor, însuşirea proverbelor, zicătorilor, ghicitorilor, şi utilizarea lor în vorbire, arta plastică, comunicarea sunt momente necesare ale procesului de formare a personalităţii în devenire. 
      Acestea şi alte abilităţi obţinute la vârsta preşcolară prin intermediul activităţii artistice (desen, modelare, aplicaţie, construire, lucru manual) permit copilului să deprindă la debitul şcolar anumite competenţe care la rândul lor devin o garanţie a integrării sociale şi o condiţie a dobândirii performanţei lingvistice, artistice plastice.
      Activitatea verbal-artistică, integrată cu cea artistică plastică: 
- ajută la însuşirea limbii literare şi la perceperea mediului ambiant;
- dezvoltă sensibilitatea;
- serveşte drept sursă principală de transmitere a experienţei sociale, şi a cunoştinţelor;
- contribuie la formarea competenţelor şi atitudinilor, la realizarea obiectivelor educaţiei estetice, intelectuale şi morale;
- include elemente spirituale şi comportamentale în personalitatea copilului;
- serveşte drept suport pentru achiziţionarea valorilor sociale, naţionale şi general umane, morale, stimulând acţiunile creative ale preşcolarilor şi elevilor mici.	
        Un obiectiv major al activităţii literar artistice este dezvoltarea creativităţii verbale şi artistico – plastice.
      Creativitatea şi elementele ei.
	Există multiple posibilităţi de formare a unei personalităţi creative. Considerăm că una dintre cele mai eficiente în vârsta preşcolară este familiarizarea copiilor cu textul literar şi dezvoltarea creativităţii prin diverse exerciţii artistico – plastice: desen, pictură, modelare, aplicare. 
	Elementele de bază ale creativităţii sunt: 
- 
- originalitatea
- flexibilitatea
- senzitivitatea
- fluenţa
- ingeniozitatea
- expresivitatea
      Originalitatea prevede capacitatea individului de a adopta atitudini personale fără tendinţa de a copia sau a reproduce modul de gândire al altcuiva.
      Flexibilitatea este capacitatea de a adapta gândirea la situaţii noi, uneori neprevăzute, cu scopul de a căuta şi a găsi soluţii optime de rezolvare a problemelor ce apar în diverse domenii de cunoaştere inclusiv în cel al cunoaşterii artistice.
      Senzitivitatea înseamnă facultatea de a simţi, de a fi sensibil. Profunzimea şi aria sensibilităţii depind de spiritul de observaţie care poate fi format, educat la copii prin exerciţii dirijate de pedagog.
      Fluenţa este o proprietate a stilului şi se caracterizează prin cursivitate şi fluiditate în exprimare (având ca suport limbajul şi fluenţa lui).
      Ingeniozitatea indică spiritul inventiv, de iniţiativă -  calităţi indispensabile creativităţii umane.
      Expresivitatea exprimă culoarea, forma, mărimea, ritmul, simetria, asimetria şi dinamica. Cu cât este mai expresivă opera de artă cu atât mai mult ne place. Dezvoltarea creativităţii nu poate fi dezvoltată fără a înţelege ce-i acela mijloc de expresivitate.
      Însuşirea de a fi ingenios se impune ca un semn al unei minţi agere, capabile să găsească soluţii neordinare în cele mai complicate şi surprinzătoare împrejurări. Ingeniozitatea permite evitarea stereotipilor. 
      Sarcinile corpului didactic  în scopul ridicării potenţialului creativ al copiilor şi stimularea lui sunt:
- reformulări într-o viziune personală;
- clasificări de obiecte care posedă însuşiri similare;
- evidenţierea particularităţilor unor clase de obiecte;
- formulări şi explicaţii personale care se pretează la interpretări controversate;
- comentarea unor opere artistice;
- inventarea de jocuri şi soluţii de rezolvare a unor situaţii;
- interpretarea de roluri ale unor persoane reale sau imaginare;
- dramatizări ale episoadelor din creaţia literară, artistică.
Formarea creativităţii 
	Acesta este un proces complicat care se derulează în timp. 
	Progresul creativităţii poate fi considerat efectiv numai atunci când trece patru etape: 
1. Etapa formativă presupune existenţa unor noi condiţii şi adaptarea la ele (pentru un pianist acesta ar însemna însuşirea clapelor, pentru un elev din clasa I însuşirea vocalelor şi consoanelor).
2. Etapa normativă are drept scop integrarea fiecărui copil într-un grup (a nu se considera diferit, aparte) deoarece colegii exercită influenţă şi cineva poate fi complexat din cauza diferenţelor.
3. Etapa interogativă în care elevul nu mai găseşte că e plăcut să fie ca altcineva. Asemănarea devine plictisitoare şi inutilă. Individul începe să aprecieze aceea ce deosebeşte de alţii şi ceea ce este particularitatea altora. El îşi dezvoltă un simţ al mândriei pentru unicitatea sa şi o încredere mai mare în eu-l său.
4. Etapa transformaţională în acest punct individul realizează că pentru a evolua, trebuie să se schimbe şi schimbarea trebuie să fie majoră: “în viaţă şi în stilul de viaţă… pentru copil, elev”, aceasta e o perioadă de criză când doreşte să se debaraseze de ceea ce era plăcut şi comod. La această etapă individul îşi face drum înainte sau regresează literalmente. Este vorba de o “transformare”.
      Acţiunile de stimulare a creativităţii urmăresc să determine productivitatea acestor capacităţi umane.
	Ridicarea potenţialului creativ al copiilor începe de la munca creatoare a cadrului didactic (pentru aceasta sunt necesare cunoştinţe multilaterale; eficienţa de muncă şi o bună pregătire). 
	Creativitatea în stilul de muncă al cadrelor didactice ţine de factorii psiho-pedagogici şi reflectă un cuantum de capacităţi specifice şi generale.
	Capacităţi generale:
1. Vocaţia profesională: predispoziţii, aptitudini literare, muzicale, artistice, simţul noutăţii;
2. Erudiţia: posedarea unui larg şi bogat orizont cultural în diferite ramuri – artă, filozofie, psihologie, etică etc;
- Pasiunea pentru literatură şi artă.
- Structuri fizice şi psihice cognitive, afective, motivaţionale, predominarea semnificativului spre satisfacerea solicitărilor copiilor (elevilor, discipolilor).
Capacităţi speciale:
- Capacitatea intelectuală.
- Posibilitatea cadrului didactic de a reacţiona şi de a se adapta la nivelul diferenţial al copiilor.
- Posibilitatea de a opera cu eficienţă în cadrul activităţilor teoretice şi practice în scopul asimilării cunoştinţelor, al formării priceperilor şi deprinderilor necesare.
- Iscusinţa de a-i captiva pe copii, de a le trezi şi satisface interesul de cunoaştere.
- Capacităţi docimologice: evaluarea reală obiectivă, a nivelului de dezvoltare a cunoştinţelor şi aptitudinilor copiilor.
- Capacitatea de generalizare a experienţei personale.
      Prezenţa spiritului creativ ce persistă la toate disciplinele de studiu şi caracterul deschis şi creativ la stilul profesorului.
      Creativitatea ocupă un loc de cinste în sistemul de educaţie.
	   	Nu fiecare fiinţă umană are din punct de vedere ereditar aceeaşi capacitate creativă. Coeficientul de inteligenţă joacă un rol important în acest proces. Dincolo de acest nivel determinant  sunt factorii de personalitate: fluiditatea şi flexibilitatea gândirii, echilibrul afectiv, perseverenţa, originalitatea, capacitatea de a rezista spiritului gregar etc. Un alt factor determinant îl reprezintă nivelul şi varietatea cunoştinţelor, precum şi predominanta factorilor psihici non-verbali care îşi au sediul în emisfera dreaptă a creierului.
       	Dat fiind faptul că este o caracteristică atipică şi calitativă, nivelul de creativitate al unui elev nu poate fi determinat prin metode cantitative. Pentru evidenţierea lui trebuie utilizate teste specifice, experienţe, şi chestionare adecvate.     
       În acelaşi timp însă, nivelul de creativitate al unui copil nu este o constantă absolută, ci el poate creşte prin stimulare adecvată sau poate scădea prin neîntrebuinţare şi necultivare. Creativitatea poate şi trebuie să fie cultivată, atât în activităţile preşcolare, şcolare, cât şi în cele extra-şcolare.
       	Aşa cum spuneam mai sus, deşi există anumite înclinaţii şi înzestrări înnăscute în fiecare dintre noi, creativitatea poate fi învăţată şi dezvoltată. Aceasta nu se poate realiza însă dacă sistemul pedagogic dominant este unul care accentuează conformismul şi reproducerea servilă a informaţiilor transmise de educator.
       	Este adevărat că stimularea creativităţii, a originalităţii şi a gândirii critice presupun o serie de riscuri pe care educatorul trebuie să şi le asume, conştient fiindcă rezultatul final merită un asemenea preţ. Un educator incompetent, nesigur pe disciplina pe care o predă sau care are o slabă imagine de sine se va simţi în general ameninţat de manifestările de conformism, implicite comportamentului creativ şi va avea puţine şanse de a induce în copii o atitudine relaxată, absolut esenţială în creativitate.
		De asemenea, o atitudine  rigidă, dominatoare, care exclude dialogul, întrebările şi în general interacţiunea va induce la preşcolarii mari un sentiment de autoapărare şi va conduce la inhibarea capacităţilor lor creatoare.
		Pe de altă parte, nici eliminarea oricăror standarde şi restricţii nu este benefică pentru stimularea şi cultivarea creativităţii, deoarece în asemenea condiţii copiii devin nesiguri şi şovăitori, temându-se tot timpul că riscă să încalce vreo regulă necunoscută. Trasarea pecisă a limitelor şi explicarea raţiunii acestora va induce în mult mai mare măsură în copii o atmosferă deschisă şi stabilă emoţional, decât atitudinea exagerat de permisivă a educatorului.
		Pentru ca dimensiunea creativă a educaţiei să devină mai mult un ideal frumos, este imperios necesară sacrificarea prejudecăţilor, eliminarea miturilor care au consfinţit şi au dat legitimitate în ultimele secole unui învăţământ conformist, egalitarist şi uniformizator. Iată care sunt câteva dintre  aceste  mituri:
1 cultul copilului mediu – orientarea educaţiei la un nivel mediu, adeseori absolut teoretic, în loc de a adapta şi a personaliza procesul de instrucţie la nivelul real al copiilor;
2 exaltarea memorării şi a reproducerii fidele a cunoştinţelor memorate, (reprezentând de cele mai multe ori opinia profesorului asupra problemei tratate) ca model suprem al scopului educaţiei, în detrimentul aprecierii imaginaţiei şi a intuiţiei;
3 valoarea de fetis a programei, un loc de a privi programa ca un simplu cadru de referinţă;
4 încrederea exagerată în metodele tradiţionale, în paralel cu subestimarea şi suspectarea din principiu a oricărei noi abordări în educaţie;
5 supraestimarea valorii docimologice a notelor, ca formă supremă şi infailibilă de evaluare a instruirii de către copii a cunoştinţelor predate.
       	 Acestea, şi multe altele asemenea lor, sunt veritabile piedici în calea înnoirii unui sistem de educaţie anchilozat, care  pe zi ce trece devine tot mai anacronic, mai incapabil să se adapteze la schimbările rapide cu care ne confruntăm în societatea globalizată în care trăim la ora actuală. Momentul schimbării bate mereu la uşă.
       	Multă vreme imaginaţia a fost definită ca un proces de combinare a imaginaţiilor, ceea ce se potriveşte numai imaginaţiei artistice. Azi putem defini imaginaţia ca fiind acel proces psihic al cărui rezultat îl constituie obţinerea unor reacţii, fenomene  psihice noi pe plan cognitiv, afectiv sau motor.
       Creativitatea este o capacitate mai complexă. Ea face posibilă crearea de produse reale sau pur mintale, constituind un progres în planul social. Componenta principală a creativităţii o constituie imaginaţia, dar creaţia de valoare reală  mai presupune  şi o motivaţie, dorinţa de a realiza ceva nou, ceva deosebit. Şi cum noutatea, azi , nu se obţine cu uşurinţă, o altă componentă este voinţa, perseverenţa în a face numeroase  încercări şi verificări.
       Imaginaţia, deci şi creativitatea, presupun trei însuşiri:
       a) fluiditate
       b)  plasticitate
       c)  originalitate.
       Fiecare dintre aceste trei Însuşiri are însemnătatea ei; caracteristica principală rămâne originalitatea, ea garantând valoarea rezultatului muncii creatoare.
        Câtă vreme creaţia era socotită un privilegiu dobândit ereditar de o minoritate, şcoala nu s-a ocupat în mod special de acest aspect, deşi, e drept, s-au creat  ici colo clase speciale de supradotaţi. De când se arată că automatele dirijate de calculatoare înfăptuiesc toate muncile monotone, stereotipe  şi deci omului îi revin mai multe sarcini de perfecţionare, de înnoire, cultivarea gândirii inovatoare a devenit o sarcină importantă a şcolilor de masă. Pe lângă efortul tradiţional de educare a gândirii  critice, stimularea fanteziei apare şi ea ca un obiectiv major. Aceasta implică schimbări importante, atât în mentalitatea profesorilor, cât şi în ce priveşte metodele de educare şi instruire. În primul rând, trebuie schimbat climatul, pentru a elimina blocajele culturale şi emotive. Se cer relaţii distinse, democratice, între preşcolari şi educatori, ceea ce nu înseamnă a coborî statutul social al celor din urmă. Apoi, modul de predare trebuie să solicite participarea, iniţiativa elevilor, e vorba de acele metode active, din păcate prea puţin utilizate. În fine, fantezia trebuie şi ea apreciată corespunzător, alături de temeinicia cunoştinţelor, de raţionamentul riguros şi spiritul critic.
       Pentru mulţi copii, grădiniţa reprezintă o „primă şansă”- ocazia de a căpăta un alt sentiment al sinelui şi o altă viziune asupra vieţii, decât ceea ce li s-a oferit acasă. Un profesor care îi transmite unui copil încredere în potenţialul şi calităţile sale poate fi un antidot puternic faţă de familie în care o asemenea încredere lipseşte sau în care copilului i se transmite contrariul. Un educator, tratând copiii cu egală consideraţie, poate să aducă o iluminare pentru copil care se luptă să înţeleagă relaţiile umane şi care provine dintr-o casă unde o asemenea consideraţie este inexistentă. Pedagogul care refuză să accepte concepţia negativă despre sine a unui copil şi care promovează continuu o imagine mai bună despre competenţele acestuia are uneori puterea de a salva o viaţă. 
       Dar pentru unii copii, grădiniţa este o întemniţare consolidată în mod legal în mâinile educatorilor cărora le lipseşte fie respectul de sine, fie pregătirea, fie ambele, pentru a-şi face meseria cum trebuie. Sunt educatori care nu stimulează, ci umilesc. Ei nu vorbesc limbajul politeţei şi stimei, ci pe cel al ridiculizării şi sarcasmului. Prin comparaţii care stârnesc invidia, ei laudă un copil, jignind un altul. Cu o nerăbdare necontrolată, asemenea educatori adâncesc frica copilului de a greşi. Nu au nici o altă noţiune despre disciplină, în afară de ameninţările  cu pedeapsa. Ei nu reuşesc să motiveze oferind valori, ci făcând apel la teamă. Ei nu cred în posibilităţile copilului; cred numai în limitele lui, aprinzând flăcări în minţile copiilor, ci stingându-le. 
       Majoritatea pedagogilor doresc să-şi aducă o contribuţie pozitivă la dezvoltarea minţilor ce li s-au încredinţat. Dacă uneori însă fac rău, aceasta nu este intenţionat. Astăzi majoritatea sunt conştienţi că una dintre modalităţile prin care pot interveni este cultivarea respectului de sine la copil. Educatorii ştiu că acei copii care au încredere în ei înşişi şi a căror educatori proiectează o imagine pozitivă asupra potenţialului lor se descurcă mai bine la învăţătură decât copiii fără aceste avantaje. 
       Poate un copil să aibă o reuşită scăzută la învăţătură şi totuşi să aibă  un bun respect de sine? Desigur. Există totdeauna  motive pentru care un  preşcolar oarecare nu are mari succese la învăţătură, de la o stare de dislexie şi până la lipsa unei stimulări corespunzătoare.   Să ne reamintim că respectul de sine ţine de ceea ce se deschide alegerii noastre volitive . El nu poate depinde de familia în care ne-am născut, de culoarea pielii sau de realizările strămoşilor.
       Pe de altă parte, principiul împăcării cu sine poate avea aici o importantă ilustrare. Unii copii care provin din culturi etnice diferite, dar care sunt nerăbdători să se „adapteze”, pot să-şi nege sau să-şi denigreze contextul etnic propriu. În asemenea cazuri, evident că este bine să ajutăm copiii să-şi aprecieze aspectele unice ale rasei sau culturii.
       „Prin educaţie”, scria Carl Rogers în Devenirea persoanei, „avem tendinţa de a deveni conformişti, stereotipi, indivizi a căror educaţie este „încheiată”, şi nu gânditori liberi, creativi şi originali”.
       Dacă obiectivul corect al educaţiei este acela de a furniza copiilor fundamentul în ceea ce priveşte nevoile esenţiale funcţionării eficiente în lumea modernă, atunci nimic nu este mai important decât iniţierea în arta de a gândi critic. Iar dacă respectul de sine înseamnă încredere în capacitatea noastră de a depăşi provocările vieţii, există ceva mai important decât a învăţa cum să ne folosim mintea?
       Activităţile educative şi social-culturale sunt deosebit de importante pentru democratizarea şi progresul ţărilor; ele facilitează posibilitatea fiecărui om de a-şi completa studiile, de a se perfecţiona în muncă, de a se policalifica sau de a-şi însuşi o cultură superioară, ca un bun al vieţii personale şi sociale, necesar familiei proprii şi aspiraţiilor individuale. Şi totuşi mugurii vieţii cultural-educative cresc prin motivaţii noi, prin tendinţa de a se forma culţi cu o personalitate mai bogată şi mereu înnobilată.
       În a doua jumătate a acestui secol au apărut numeroase lucrări despre creativitatea în cunoaştere şi în acţiune, în ştiinţe şi în tehnologii (Roşca, Alexandru, 1973; Anderson, H.H., 1975; Mihaela Roco, 1979) 
       Mult interes se acordă educaţiei pentru creativitate.
       Este creativitatea educabilă? Ce rol se poate atribui unei metodologii a creativităţii? 
       Înainte de a identifica şi analiza cele mai importante aspecte intelectuale şi de etică, de psihologie, sociologie şi pedagogie, vom puncta câteva conexiuni dintre creativitate şi educaţie permanentă, formulate ca propuneri în direcţia ameliorării activităţii în învăţământ, în profesii şi în activitatea instituţiilor de cercetare, ca şi în cea a întreprinderilor în general.
       Atât în educaţia permanentă cât şi în creativitate trebuie să se îmbine studiul şi promovarea calităţilor psihice-morale, între care nu pot lipsi: rigoarea argumentării logice şi slăbirea entuziasmului „momentan”; acuitatea analizei şi sintezei bazate pe fapte reale şi pe idei variate; capacitatea proiectării şi demersului concret „sistemic”; modelarea euristică tehnică; apelul necontenit la faptele concrete. Dar în calităţile cercetătorului, ca şi ale învăţătorului sau profesorului, nu putem uita calităţile morale şi cetăţeneşti care pot şi trebuie să susţină înclinaţia, talentul şi încrederea în forţele emergente ale inovării şi descoperirii. Deci vom preţui onestitatea  muncii, demnitatea de a apăra adevărul, loialitatea faţă de colegi şi colaboratori, faţă de toţi membrii societăţii în care trăim.
       După cum spunea Nicolae Bălcescu „nu se poate fi fericire fără libertate”, şi Moon Sun Myong „nu există libertate fără responsabilitate şi responsabilitate fără atingerea unui rezultat”. 
       Creativitatea în toate domeniile, inclusiv în educaţie şi în didactică, se naşte şi se dezvoltă în libertate. Este vorba de o libertate a tuturor, individuală şi socială, în deplină concordanţă cu actele sociale constitutive – politice şi economice, morale şi culturale – ale societăţii, care permit şi asigură independenţa personalităţii în vocaţie şi în acţiune practică. 
       Studiul creativităţii şi măsura creaţiei omului nu sunt încă ridicate la valoarea şi eficienţa lor culturală şi socială. Desigur, nu numai discursul generic şi abstract al creatologiei va produce mari creatori sau va stimula opere deosebite, dar fiecare observaţie concretă şi fiecare act oferit celui ce afirmă prin interes, motivaţie şi mai ales prin acte noi creative, va putea dovedi eficienţa reală, directă. Asupra celui ce este devotat descoperirii propriului talent şi propriilor calităţi creative. Nu este suficient să îndrumăm pe copii la îndrumări şi invenţii; trebuie să însoţim îndemnul cu exemplul, cu observaţia şi autoobservaţia copilului, pentru ca el să beneficieze de marea putere a studiului şi exemplelor reale care să-l însoţească în propria sa devenire creatoare. Talentul trebuie să fie însoţit de calităţile morale, de tăria caracterului etic al personalităţii îndrumate spre creaţie.
       Creativitatea este definită ca „o aptitudine complexă, distinctă de inteligenţă şi de funcţionarea cognitivă şi existentă în funcţie de fluiditatea ideilor, de raţionamentul inductiv, de calităţi perceptive şi de personalitate, ca şi în funcţie de inteligenţa divergentă în măsura în care ea favorizează diversitatea soluţiilor şi rezultatelor”.


I.4. Rolul artei plastice în dezvoltarea capacităţilor creative
Obiectivele de referinţă
Perceperea operelor de artă
- Iniţierea în perceperea operelor de artă plastică. 
- Formarea tendinţei de a pătrunde în sentimentele umane exprimate de autor prin opera sa. 
- Familiarizarea cu mijloacele expresive în diferite domenii de artă.
- Însuşirea cunoştiinţelor elementare despre artă plastică, necesare pentru ridicarea nivelului de percepere.
- Familiarizarea cu grafică şi pictură, mijloacele plastice şi artistice ale acestora, analizând opere de diferite genuri (social, peisagist, natură moartă, portretist, animalist, mitologic).
- Pătrunderea în conţinutul operelor, compararea lor cu dispoziţia ce o creează.
- Demonstrarea reproducerilor unor opere de pictură: „Doina”, „Primăvara”, „Portretul lui Grigore Vieru”, „Panseluţe” de Igor Vieru; „Vii”, „Splai”, de Mihai Petric; „Vadul lui Vodă” de Filimon Hămuraru; „De pe înălţimea colindelor” de Eleonora Romanescu; „ Buchetul Moldovei”, „ Parcul de la Ţaul” de Boris Şcerbacov ş.a.
- Formarea prezentărilor despre sculptură (monumentală şi de proporţii mici), opere cioplite, turnate, modelate; materiale din care se confecţionează unele din ele.
- Familiarizarea cu unele opere sculpturale: „Stefan cel Mare” de Alexandru Plămădeală, „Chip de moldoveancă” de Claudia Cobizeva, „Ciobănaş” de Ion Postolache şi cu unele opere din localitate, aflând ce reprezintă sau simbolizează ele.
- Identificarea operelor ce fac parte din sculptura de gen, pătrunzând în sfera emoţională redată de sculptor prin diferite trăsături exterioare (căţeluşul e vesel – are coada ridicată; pisica e speriată – şi-a arcuit spatele; puiul de căprioară simte plăcere de la mângâierile mamei sale – şi-a întins gâtul spre ea, a închis ochii; căprioara are urechile ciulite – e atentă la orice mişcare, sunet), cât şi a cauzelor provocate de acestea (ce primejdie ar putea s-o pască pe căprioară, iepuraş, cum trebuie să ne comportăm cu animalele, ca acestea să se simtă bine ş.a.).
- Identificarea operelor arhitectonice, rurale şi urbane, evidenţierea frumosului şi îmbinării acestuia cu destinaţia. Găsirea elementelor specifice arhitecturii rurale naţionale.
- Familiarizarea cu arta populară decoativă aplicată, iniţiindu-i în problema dată; deosebirea obiectelor şi a grupelor de obiecte conform clasificării acestora: după sfera de întrebuinţare (mobilă, veselă, costume naţionale, covoare, prosoape ş.a.).
- Formarea reprezentărilor despre unele aspecte din ornamentica naţională, specificul ornamentării diferitelor grupe de obiecte (covoare, prosoape, costume naşionale, vase din ceramică), modul lor de stilizare.
- Familiarizarea cu unele aspecte ale artei decorative aplicate profesionale: obiecte decorative, decoruri (de teatru), design, compoziţii decorative.
      Dezvoltarea capacităţilor creatoare, formarea sensibilităţii artistice. Consolidarea şi lărgirea cunoştinţelor elementare despre limbajul plastic, obţinerea imaginii plastice prin intermediul punctelor, liniilor, petelor, respectând unele cerinţe ce ţin de: redarea formei generale fiecărei părţi componente, în detalii, amplasarea elementelor în spaţiu, redând şi unele relaţii spaţiale prin plasarea pe suprafaţa plană mai sus, mai jos, cât şi prin acoperira obiectelor mai depărtate de către cele mai apropiate; crearea echilibrului vizual, îmbinarea armonioasă a formelor şi culorilor, iniţieri în noţiunile de compoziţie, schiţă ş.a.
        Orientarea procesului de activitate practică a copiilor spre reprezentarea propriilor sentimente, atitudini, găsind mijloace proprii de reprezentare, perfecţionând deprinderile grafice de executare ce le posedă prin haşurări în diferite direcţii, trasarea liniilor drepte, oblice, paralele, ondulate, rotunjite cât mai perfect; obţinerea liniilor subţiri, groase, uşoare, pronunţate în scopul de a mări efectul artistic, înlăturarea liniilor de prisos, nuanţarea şi evidenţierea formelor. Deprinderi de mânuire şi de alegere a instrumentelor şi materialelor necesare (creioane simple şi colorate, cariocă, pastele, sanghină, peniţă, pană, beţişoare arse la capăt, cretă, cărămidă etc.).
        Chipuri şi forme abstracte (obţinute la întâmplare), găsirea asemănărilor cu lumea din jur, stimulînd dezvoltarea imaginaţiei, fanteziei, creativităţii. „Eu şi lumea din jurul meu” (cu cretă), „Desene pentru galeria micilor graficieni”, „Un buchet de toamnă”, „Măicuţa mea”, „Animal îndrăgit”, „Din lumea insectelor”, „Plaiul meu, frumos meleag”, „E primăvară”, „Ce m-a impresionat la plimbare” ş.a. Consolidarea şi acumularea noilor deprinderi grafice, folosind materiale şi procedee.
        Dezvoltarea sensibilităţii estetice, contribuirea la formarea gustului artistic prin intermediul mijloacelor de expresie a picturii (culorile, lumina şi luminozitatea, pata, linia, punctul).
        Formarea deprinderilor de prezentare (prin limbajul plastic) a propriilor idei, sentimente, trăiri, stări interioare prin intermediul culorilor, formelor, proporţiilor acestora etc.
        Familiarizarea cu rolul constructiv şi spaţial al liniei, punctului, petei, deprinderi de modelare a liniei (uniforme, de diferite grosimi, drepte, verticale, orizontale, oblice, paralele, intersectate, curbe frânte, ondulate, rotunde ş.a.).
        Familiarizarea copiilor cu culorile propriu-zise – cromatice şi acromatice, neculori – alb, negru; cu culori primare (roşu, galben şi albastru) şi complementare (violet, cafeniu, verde etc).
        Dezvoltarea pricepeii de a îmbina culorile şi a le aplica în creaţiile proprii, subliniind atât specificul celor reprezentate, cât şi atitudinea emoţională (bucurie, linişte, nelinişte ş.a.), distribuirea armonioasă şi echilibrată a culorilor calde şi reci.
        Însuşirea tehnicii de mânuire iscusită a pensulei, tamponului şi a procedeelor de dactilopictură (pictură cu degetul, unghia), executând linii subţiri, groase şi de diferite forme, la fel puncte şi pete variate. 
        Familiarizarea copiilor cu materialele şi cu uneltele de lucru (pensule, acuarele, guaşă, unii coloranţi naturali, palete, tamponuri etc.) modalităţile de lucru cu ele.
        Tematica posibilă: „Plaiul meu, frumos meleag”, „Desene pentru galeria micilor pictori”, „La revedere, păsări călătoare”, „Jocuri cu pete de culori”, „Toamna târzie”, „Peisaj de iarnă”, „Impresiile de la sărbătoarea de Crăciun”, „Distracţiile de iarnă”, „E primăvară”, „Un bucheţel de primăvară” (după natură), „În grădină”, „Prietenii mei – animalele”, „ O lume în petele multicolore”.
        Stimularea fanteziei copiilor în cadrul activităţii creatoare prin îmbinări de forme tridimensionale, reflectarea în mod cât mai veridic a raporturilor dimensionale şi orientare.
        Consolidarea şi aprofundarea deprinderilor şi priceperilor de ordin tehnic ce ţin de mişcări cât mai precise: translatorii şi circulare, apăsare, adâncire, aplitizare (turtire), modelarea cu vârful degetelor atât din bucăţi aparte cât şi din bucata întreagă, reflecarea integrităţii formei (cu şi fără carcasă). Alcătuirea compoziţiilor dinamice ce imită mişcarea, tansmiţându-le dispoziţia dorită (animalul este îngrijorat, el stă cu urechile ciulite, ochii larg deschişi ş.a.m.d).
        Dezvoltarea spiritului de observaţie, a memoriei vizuale, motoricii.
        Formarea priceperilor de reflectare artistico-plastică a obiectelor şi fenomenelor din lumea înconjurătoare ce i-a impresionat prin tehnica colajului, găsirea expresivităţii în calitatea, structura, culoarea, forma, mărimea, factura şi volumul materialelor din jur: naturale (frunze, petale, seminţe, coji, fibre lemnoase, paie, hârtie); deşeuri de materiale fabricate (piele, plastic, textile, placaj etc).
        Însuşirea procedeelor cunoscute; consolidarea procedeelor de obţinere a formelor egale prin împăturirea foii în două, patru, opt etc., de la centru şi din lungime. Tematica propusă: „O lume din plante”, „Un buchet de flori”, „Fulguşori de nea”, „Figurile geometrice şi lumea din jur”.
        Lărgirea orizontului de activitate artistico-plastică prin procedee de obţinere a chipurilor artistice, folosind tehnica mozaicului prin rupere: „Păsările şi puii lor”, „Animalul meu preferat”, „Peisaj de toamnă” ş.a.
        Păstrarea perfecţiunii formelor, a proporţiilor acestora, ritmicitatea şi simetria, autenticitatea şi armonia formelor şi culorilor.
        Formarea priceperilor de a culege şi reprezenta (cu ajutorul foilor de hârtie cu pătrăţele) ornamente populare specifice diferitor grupe de obiecte (veselă, covoare, prosoape, haine naţionale, şerveţele, mobilă ş.a.) şi unele siluete mai simple ale acesora.
        Tematica posibilă: „Colectăm ornamente ţesute”, „Modele pentru broderii”, „Ozoare în lemn”, „Lumea vegetală în ornamente”, „Ornamentele geometrice”, „Reprezentarea animalelor în ornamentele populare”, „Omul în motivele ornamentale”, „Cea mai frumoasă poartă”, „Fântâna creată de o inimă bună”, „Case ca pe la noi – mai rar întâlneşti”, „Ce m-a impresionat în Casa Mare”, „După o plimbare în localitate” ş.a.
        Consolidarea deprinderilor de a reprezenta motive ornamentale; iniţierea în modalităţile de stilizare a formelor, îmbinări armoniase ale acestora.
        Aplicarea ornamentelor pictate pe vase din ceramică modelate de copii sau de siluete ce reprezintă astfel de obiecte, respectând specificul de ornamentare, îmbinând reuşit forma vasului cu ornamentul şi destinaţia.
        Însuşirea tehnicii de condeiere a ouălor şi pregătirea lor către sărbătoarea Paştelui, Ispasului.
        Găsirea frumosului în plasticitatea materialelor folosite. Crearea plăcilor decorative prin metoda de crestare, adâncire şi aplicare.
        Modelarea vaselor din ceramică asemnănătoare cu cele create de meşterii populari, ţinând cont de formele tradiţionale, destinaţia fiecărui obiect, îmbinarea armonioasă între formă şi ornament. A-i deprinde să găsească şi să scoată în evidenţă frumuseţea şi plasticitatea materialului, să aplice ornamente prin care să-şi transmită (asemeni meşterilor populari) sentimentele sale celor ce le vor admira şi folosi.
        A-i învăţa să împletească din aluat colaci (cu vargă, în două, în trei, în patru), hulubi, crăciunaşi, scăriţă ş.a. forme ce se practică de gospodinele din localitate.
        Educarea sensibilităţii faţă de valorile culturii naţionale, familiarizarea cu unele meşteşuguri populare din localitate şi stimularea manifestărilor proprii ale copiilor în colectarea şi retransmiterea motivelor populare. Folosirea procedeelor de decupare din hârtie, paie şi alte mateiale ale elementelor decorative.
        Tematica posibilă: „Ozoare populare”, „Ozoarele toamnei” (cu materiale din natură), „La fântâniţa din poartă” (paie şi ciocleje), „Cadouri pentru mămica” etc.
        Stimularea dorinţei de a se manifesta în confecţionarea unor „decoruri teatrale” (decoruri pentru spectacolele de teatru ce le demonstrează), reflectarea coloritului în conformitate cu dispoziţia operei literare.
        Dezvoltarea sentimentelor de mândrie faţă de poporul nostru, însuşirea tradiţiilor populare. Formarea priceperii de a observa specificul naţional în lucrările confecţionate din lemn.
        Familiarizarea cu arta alcătuirii compoziţiilor decorative din plante („Ichebana”, „Osibana”), cu unele principii şi legităţi ce trebuie respectate în procesul de creare a buchetelor (asimetria), contribuind prin ele la formarea simţului formei, culorii, îmbinări reuşite a acestora.
        Formarea deprinderilor de a confecţiona singur măşti, jucării şi costume de carnaval atribute pentru ritualul sărbatorilor calendaristice (pluguşor, capră, căluţ, steaua ş.a.); a priceperii de a amenaja încăperea pentru expoziţie, carnaval, şezătoare şi alte destinaţii, dezvoltându-le măsura în ochi, gândirea spaţială.
        (Curriculum-ul educaţiei copiilor în instituţiile preşcolare) p.110-115.
       Disponibilităţile de inventivitate, şi de înnoire ale funcţiei plastice, care n-au fost trezite şi influienţate altcum în trecutul îndepărtat decât pe cale empirică, prin forţa tradiţiei. Persistenţa exuberanţei creative neîndrăgite, ostile oricărei condiţii constrângătoare la vârstele mici, ca fond fizio-psihologic instinctiv, până după vârstele de maturizare a sistemului bio-psiho-comportamental, concretizată în ceea ce numim mobilitatea şi flexibilitatea psihismului, nu ni se pare spectaculoasă la atâţea copii remarcaţi cu diferite prilejuri de artă (concursuri, expoziţii) din ţară şi de peste hotare. Pentru noi, însă aceasta a devenit – mai mult decât o condiţie existenţială – expresia unei vocaţii care ne-a consacrat demult şi definitiv în lumea „aurului cenuşiu”. Prin încurajarea jocului spontan de-a munca adulţilor spre deşteptarea tuturor disponibilităţilor de afirmare constructivă, paşnică, iată lecţia trăiniciei noastre, lecţie nemărturisită, dar implicată într-un fel sau altul în toate obiceiurile şi tradiţiile populare. Descoperind-o, am avut revelaţia unei geniale intuiţii: limbajul muncii şi, deopotrivă, al artei, al acţiunii echilibrate şi al îndrăzneli libere, creatoare, se învaţă, se poate învăţa, e o necesitate vitală, de la cele mai fragede vârste şi în cea mai accesibilă şi mai pasionată formă, jocul de creaţie cu activitatea de studiu practic, de atelier.
       Se susţine, de pildă, că doar copilul mic este capabil de „minunăţii” geniale, dar s-a demonstrat deja că interesul lui pentru activitatea plastică nu încetează odată cu copilăria. La fel, atitudinea critică, şi mai ales autocritică în procesul de creaţie al copilului, părea o himeră; copilul - se spunea -  nu este apt să aleagă, să opteze fără a fi ajutat tot timpul.
       Revenind la lecţia tradiţiei, este firesc să fie reconsiderat şi valorificat caracterul înnăscut al jocului spontan „de-a munca” şi astfel, prin instruire specifică, tot prin joc, prin jocul „de-a creaţia”, oferită de educaţia artistică pentru toţi, învăţarea limbajului plastic se face accesibilă pentru toate vârstele. În această optică, stimularea creativităţii plastice la fiecare individ devine una din consecinţele fireşti ale acestei educaţii, cea mai importantă dimensiune socială a ei. Dar creativitatea nu se dezvoltă în corelaţie directă cu coeficientul de inteligenţă generală. În acest sens, cele două componente ale personalităţii, inteligenţa şi creativitatea, nu sunt nici separate şi nici opuse; că sunt complementare o demonstrează coexistenţa atât a gândirii convergente (reorganizatorică şi reconstructivă), cât şi a gândirii divergente (combinatorie, formatoare), în toate fazele  şi la toate nivelurile de creativitate subliniate de Taylor şi alţi cercetători ai fenomenului. Nici cu „bunele rezultate preşcolare”, îndeosebi cu cele de la matematică, nu se corectează. Este adevărul pe care-l susţinea, intuindu-l mai ales, şi Alfred  Binet când afirma că „aptitudinile nu se exclud”. 
       Şi totuşi nivelul calitativ de creativitate încorporată în produsele activităţii artistice plastice este condiţionat de calitatea, deci de calificarea specifică a efortului încorporat în ele. Cu alte cuvinte, creativitatea, această „fata morgana” pentru marea majoritate a disciplinelor de studiu, cu caracter predominant explicativ-informativ, este vocaţia funcţiei plastice a cortexului uman, dar ea poate rămâne o simplă promisiune fără antrenare specifică, care s-o califice; în primul rând practic, prin activitate de atelier. „Punând pe copii să lucreze, îl faci să se intereseze de munca sa, îi dai imboldul preţios al simţurilor plăcute care întovărăşesc acţiunea şi plătesc succesul silinţei”.
       De altfel, educaţia prin limbajul artei pentru toţi („arta plastică”) nu poate fi o materie de studiu cum sunt acelea concepute ca serii de cunoştinţe care sunt învăţate ca atare (chiar dacă în forme active de genul problematizării, învăţării prin descoperire, programării „paşilor mici”, modelării etc.), ci în spaţiu de muncă prin excelenţă formativ. Renunţându-se la principiul înaintării de la simţul de complex, de la uşor la greu, ca şi la acele abilităţi şi „modele” de imitaţie şi reproducere exactă, impersonală, de căutare sterilă a conţinutului aparent etc., acest spaţiu este populat cu probleme ale limbajului artei, dispuse într-un sistem de abordare care nu este nici liniar  şi nici concentric, l-am numit radial şi poate arăta schematic, aşa cum se va vedea în continuare, în două variante.
       Această dispunere asigură nu numai reluarea oricând, cu sau fără amplificare, a aceloraşi probleme, dar şi posibilitatea de a se adînci şi mai mult unele dintre ele, după interesele, disponibilităţile, condiţiile materiale şi umane particulare, locale sau speciale în care se desfăşoară activitatea artistică plastică. Dreptul de a alege este nu numai al copilului, ci şi al educatorului de artă. Acest drept presupune şi renunţarea la problemele care şi-au depăşit condiţia de „actul necesar”. Sistemul de structurare radială a conţinutului este deschis; el oferă atât posibilitatea de a fi perfecţionat, modernizat continuu prin amplificare – complicare, cât şi prin simplificare – eliminare, în ambele sensuri atât spre interior  (evoluţia copilului), cât şi spre exterior (evoluţia limbajului artei); are deci un caracter antidogmatic: vor rămâne doar acele probleme care se vor dovedi utile în orice condiţii umane şi materiale noi. Oricum, ceea ce se va primi în orice activitate  plastică de atelier cu copiii va fi ideea de incitare la exersări de valorificare  liberă a experienţei plastice acumulate de fiecare, a asimilării regulilor şi tehnicilor de artă oferite cât mai adecvat de către „şeful de atelier”.
       Şi întocmai ca într-o echipă pluridisciplinară de participare a sinecticii, activitatea de stimulare a creativităţii prin joc presupune nu numai o blocare momentală a judecăţii critice şi, mai ales, a conformării la real, ci şi o întemeiere pe datele obiective ale regulilor jocului. Care nu sunt altceva decât reguli de morfologie şi de sintaxă sau de tehnologie a procesului de elaborare, de formativitate sau de reluare dacă ceea ce au format, creat, produs cei din jur mai poate fi modificat, recompus, finisat, poate chiar creat din nou. A avea nu numai o atentă preocupare faţă de lucrările altora, ci şi o întoarcere permanentă către sine, deci nu doar încercarea de a valida pe alţii, iată atitudinea pe care aş numi-o necontenită nemulţumire creatoare.
       Fără îndoială, „mijloacele proprii ale copilului care, deseori, prin prospeţimea şi forţa sugestiei, spun mult mai mult decât schema impresională şi stereotipă”, au venit în conflict cu unele reguli, procedee, instrucţiuni de lucru ale vechilor practici din învăţământul de artă. Multă vreme desenul „model”, ca să dăm un exemplu cunoscut de toată lumea, devenise o obsesie de-a dreptul traumatizantă pentru toţi şi, ceea ce era foarte grav, de o calitate pe care astăzi o încadrăm cu uşurinţă în ceea ce numim Kitsch.
       În educaţia prin limbajul şi tehnica artei pentru toţi asemenea „dogme” şi-au depăşit condiţia de inoportunitate; ele nu mai sunt pur şi simplu posibile. Cu o condiţie: să se lucreze în spiritul şi nu în litera  modificabilă la infinit a noului conţinut. Un argument la îndemână e însuşi copilul care „ştie şi poate mai mult decât presupunem noi”. Evident, „să ne gândim că un copil lăsat să se descurce singur face o forţare pentru a înţelege pe când o lămurire care vine la timpul potrivit  şi este dată printr-o metodă raţională previne această  forţare, prin urmare nu oboseşte, ci îl cruţă pe copil de oboseală şi satisface o dorinţă a lui”. Satisfacerea dorinţelor prin evitarea oboselii a celei inutile, evident, se referă la învăţarea meseriei, a tehnicilor şi procedeelor artei, nu la motive, la subiecte, la viziune, care sunt dreptul exclusiv al fiecăruia. 
       Există, după cum se ştie, o vârstă a marilor şi aparent absurdelor întrebări, ignorantă din păcate în mare măsură atât de familie, cât şi de grădiniţă, „vârsta” care se continuă, în variante mai subtile şi în exteriorizări mai limitate, până în preajma adolescenţei. Este perioada de viaţă cea mai fertilă pentru acumulările definitive, pentru că vin din impulsuri interioare şi satisfac întâi de toate trebuinţele biologice, organice, creşterea considerabilă, spre vârsta de şase ani, a neuronilor şi deci a posibilităţilor de interrelaţionare, de structuralizare şi specializare a funcţiilor cortexului. Pe tot parcursul acestei perioade, dar mai ales în jurul vârstei de cinci-şase ani „acesta este lucrul pe care trebuie să-l aşteptăm de la copiii normali, investigarea spontană a mediului extern sau, explorarea voluntară a mediului. În cazul acesta, copiii încearcă o bucurie la fiecare descoperire nouă pe care o fac şi aceasta le dă sentimentul de demnitate şi de satisfacţie, îi încurajează să caute mereu”. Întreţinerea şi intensificarea acestui permanent interes pentru explorarea şi înţelegerea însuşirilor plastice ale ambianţei este fără îndoială o misiune dificilă a educatorilor de artă, iar în orice caz complementară şi deci absolut necesară echilibrului intrapsihic global al fiecărui individ. Cercetarea naturii (exterioare  şi interioare) înclină  o vreme balanţa spre acea care are rolul – prin undele sale exploratoare – să trezească zonele subcorticale ale simţurilor plastice ereditare, dar  şi să adauge la memoria genetică, prin repetare individuală, noi „informaţii”. Cele moştenite sunt atât potenţe energetice de tipul proiectelor subcorticale  imprimate temporal în memoria „liniei genetice” a fiecărei individualităţi, şi care dau la maturitate ceea ce se numeşte forţa de expresie plastică topologică sau tensională a sistemului intrapsihic global, cât şi disponibilităţi individuale senzorio-perceptive la nivelul terminaţiilor corticale externe specializate „senzori primari”. Noile informaţii se dobândesc mai mult mai mult sau mai puţin sinestezic, prin autoinducţie stimulată de nevoi interne, dar şi prin „dirijări” (tot sinestezice) provocate deliberat de agentul modelator calificat (educatoare, învăţător, profesor), deci din exterior.
       În întâmpinarea acestor febrile căutări de acumulare şi de „actualizare” vine posibilitatea de a le recepta  şi prelucra cu „instrumente de măsură”, această posibilitate numindu-se limbajul plastic cu tot cortegiul lui de elemente, de mijloace şi procedee. I se oferă astfel copilului, fiecărui copil, marea şansă să evite sforţările obositoare ale „investigării spontane”; ajutat de limbajul plastic, să vadă dincolo de aparenţe. Nu raportăm această învăţare la cunoscutele stadii genetice, pentru că acestea sunt aplicabile cu prioritate dezvoltării intelectuale, iar atunci când se încearcă să se explice geneza viziunii spaţiale la copii, sacrificându-se calităţile plastice ale formei, ale limbii în favoarea valorii ei ideologice, demonstraţia iese involuntar din cadrele unui demers de specialitate. Geneza şi evoluţia percepţiei spaţiale obiective, a „vederii” în spaţiu – cum spun geometrii – nu este acelaşi lucru cu geneza şi evoluţia viziunii spaţiale, a imaginarului. Arta are legi spaţiale, proprii, determinate, printre altele, de materiale şi de destinaţie. În consecinţă, spaţiul construit poate avea 2, 3 sau chiar 4 dimensiuni (a patra fiind succesiunea spaţio-temporală, ca în „arta cinetică” de pildă), după viziunea de configurare adoptată sau specifică manierei de a lucra a artistului: în acelaşi plan cu suportul, străduindu-se să dea iluzia celei de-a treia dimensiuni, folosind-o la modul real etc. A reduce toate aceste viziuni spaţiale la vederea în perspectivă fizicală şi la diferitele metode şi procedee de geometrizare a acesteia pe suprafaţa planşei, pânzei, peretelui este cel puţin o eroare de documentare; ele nu sunt nici singurele, nici predominantele şi nici majorele preocupări ale artei dintotdeauna. Este adevărat că unele epoci, unele şcoli sau stiluri au avut predilecţie pentru o modalitate sau alta, dar aceasta nu prin „desfiinţarea” celorlalte.
       Pe de altă parte problema percepţiei tridimensionale aparţine mai degrabă geometriei în spaţiu. De altfel, multe alte materii de studiu, începând cu cele ale căror obiect îl constituie formele şi fenomenele fizice, biologice etc. până la convenţiile perspectivale ale matematicii, se ocupă de dezvolarea percepţiei spaţiale obiective. Dar în timp ce în toate aceste domenii „vederea perspectivală” vine din nevoia vitală a reprezentării ştiinţifice într-o formă care să nu contrazică fenomenul vederii binoculare, deci într-o formă cât mai intuitivă, iluzionistă, în artă sugerarea celei de-a treia dimensiuni este doar o modalitate de expresie, nici singura şi nici cea mai importantă. De unde, atunci, invocatele similitudini? Poate din faptul că în procesul dezvoltării şi maturizării ontogenetice a gândirii copilului este implicat întregul sistem instrumental-simbolic al cortexului, deci şi al reprezentărilor spaţiale. Dar aceasta este o problemă de semne, de vocabular şi nu de limbaj propriu-zis. Din acest punct de vedere stadiile genetice ale dezvoltării intelectuale formulate de Piajet au convergenţă cu însuşirea radială a limbajului plastic doar în sensul evoluţiei morfologice şi semantice a motivului (subiectului). Dar în timp ce „motivul ” este o problemă de conţinut a educaţiei intelectuale, în artă, deci şi în educaţia prin artă, aceasta are rol de pretext. Cât priveşte vederea obiectivă şi mai ales perceperea celei de-a treia dimensiuni, aceasta există (iar în cazuri mai rare, patologice, nu) ca „specializare” a terminaţiilor corticale externe ale sistemului vederii binoculare, ceea ce nu este acelaşi lucru cu simţul formei tangibile, topologice, desfăşurate într-un singur plan, sau cu simţul culorii tratate plat, decorativ etc.
       Ar mai fi necesare şi alte delimitări faţă de teoria dezvoltării stadiale a intelectului; pentru că extinderea la întreg sistemul de aptitudini umane o face inoperantă. Una dintre ele se referă la cele două aptitudini de expresie plastică, creativitatea artistică şi creativitatea cu artă; sunt ele oare, stadii genetice şi, atunci, dezvoltarea lor ar urma o etapizare similară intelectului sau – două tipuri diferite de înzestrare ontogenetică? Ceea ce îndeobşte se cunoaşte sunt ariile lor de răspândire, creaţia ca înzestrare de excepţie a unora, iar aptitudinea creativă ca inerenţă a tuturor, ambele având acelaşi fundament bio-fizio-psihologic, funcţia plastică. Astfel spus, creativitatea cu artă poate fi asemuită unei nevoi biologice generale, comună tuturor, iar creaţia unei mari pasiuni. Supuse, deopotrivă, aceloraşi factori  care să le determine ritmul şi intensitatea afirmării, cele două aptitudini de expresie plastică ajung la forma lor maximă de dezvoltare numai asimilând limbajul plastic prin joc, aceasta nefiind altceva „decât activitatea pornită pe făgaşul săpat de ereditate”.
       Aşadar, ceea ce putem numi artă la unii copii este, fie doar expresia ei voluntară, dinaintea învăţării sistematice a limbajului plastic, fie rezultatul conştient al acestui efort, pe măsura asimilării organice a diferite mijloace şi procedee „gramaticale”. Dar în timp ce expresia involuntară rămâne premiza de afirmare deplină doar la cei talentaţi, dacă au fost descoperiţi şi instruiţi adecvat, asimilarea, încă de la cele mai fragede vârste, a limbajului plastic – şi aceasta este rolul lui formativ fundamental, face posibil accesul tuturor copiilor, fără excepţie, la procesele creative din oricare domeniu de activitate umană la vârstele maturităţii.
       De altfel, se recunoaşte că „societatea actuală are nevoie nu numai de oameni capabili şi competenţi, ci şi de inovatori, de inventatori, de creatori”. Cercetătorii domeniului sunt de acord să considere creativitatea nu doar sub formă verbală (scrisă îndeosebi); ci, şi mai ales, voliţional-acţională, ca creativitate „în toate formele sale şi în orice domeniu”.
       Cât priveşte creativitatea de specificitate artistică se afirmă fără echivoc că „nu există o creativitate artistică în general; creativitatea literară, cea muzicală şi cea a plasticienilor diferă substanţial” între ele. Ceea ce ne îndepărtează întrucâtva de aceste opinii se referă la deosebirea netă pe care o facem între creativitatea artistică plastică ca lung şi foarte complex proces de antrenare şi instrumentare într-un limbaj care, ca formă de manifestare spontană, le percede pe celelalte, dar se învaţă îndeobşte după vârstele propice, cu etape calitative insuficient cercetate, determinate, şi creativitatea ca scop final sau ca rezultat (în sistemele educative care o ignoră ca „prezenţă” precoce).
       Consecinţă firească a educaţiei prin limbajul şi tehnica artei pentru toţi pe care o edificăm, creativitatea cu implicare plastică, devenită o nevoie vitală şi la noi ca pentru toate economiile dinamice, competitive nu este un corolar al activităţii artistice; ea este  însuşi acest proces, activitatea practică, de atelier ca atare.
       Intercondiţionarea permanentă dintre creativitatea în activitatea de atelier artistico plastic nu face confuză, cum s-ar părea, delimitarea dintre cele două forme ale expresiei plastice a personalităţii umane; ambele sunt rezultatul firesc al educaţiei personalizate pe care o afirmă noua orientare, limbajul plastic fiind o necesitate vitală a fiecărui om, indiferent că este creator profesionist sau doar creativ în posesia sa.
       Dintr-o explicabilă ambiţie filozofică nici studiul lui A. Roth, cel mai cuprinzător din câte s-au scris până acum în acest domeniu, nu rămâne în afara unei optici excesiv generalizatoare şi prin aceasta de nerelevare a detaliilor specifice. Abordând creativitatea doar sub incidenţă axiologică, ca o dimensiune umană de maturitate, aşa cum transpare din cercetările mai vechi sau mai noi, şi mai puţin din perspectiva aspectelor ei genetice, incipiente (ca promisiuni în formare, dezvoltare, afirmare), se pierde din vedere aspectul cel mai important al problemei: calitatea educaţiei destinate să antreneze atât dezvoltarea disponibilităţilor creatoare de artă ale funcţiei plastice.
       O discuţie mai amplă despre creativitatea plastică poate fi fertilă numai cu reconsiderarea tuturor vârstelor creative: de la cea involuntară, până spre 5-6 ani, prin cea a facerilor cu „ştiinţa” limbajului asimilat treptat, până spre vârsta adolescenţei, la deliberatele fapte de artă o dată cu intrarea în adolescenţă şi pe măsura cristalizării unui stil propriu, la cei mai înzestraţi nativ şi cu o putere de efort care să depăşească media. Dar de-a lungul acestui lung şi neîntrerupt proces evolutiv, starea de creativitate plastică este prezentă şi în tot ceea ce, funcţional, este făcut cu artă. Întrucât momentele de creativitate încep cu formulări de genul: „de ce nu...”; „să presupunem că...”; „dacă...” etc., este firesc să considerăm că acestea devin şi productive numai dacă au loc succesiv: întâi, ceea ce este blocarea pornirii de a judeca din punct de vedere critic şi desprinderea din câmpul real pentru ca, pe plan imaginar, să se producă soluţii, şi, apoi, confruntarea cu realitatea obiectivă şi, eventual, reformularea lor. Şi această succesiune  este valabilă în toate vârstele biologice.
       Diferenţa de structură dintre gândirea adultului (logica conceptuală, reflexivă) şi gândirea copilului (logica practică, senzorio-motorie) face mai intensă şi mai frecventă suspendarea judecăţii critice, raţionale prin mijlocirea iocului. „În orice caz, se poate  afirma că inteligenţa reflexivă nu reuşeşte să creeze ceva nou pe planul semnellor şi al conceptelor, care este planul său caracteristic, decât cu condiţii de a-şi baza cconstrucţiile pe o temelie organizată de inteligenţa practică. Inteligenţa practică este deci una din premizele psihologice esenţiale pe care se bazează producţia activă”.
       Şi educaţia prin artă, ca învăţare a limbajuluui culorii, liniei, formei spaţiale prin acţiune liberă şi complexă, predominant practică (fără a fi doar tehnologică), este o autentică educaţie activă. Urmărindu-se dezvoltarea funcţiei plastice prin toate activităţile sale ca variante ale jocului „de-a creaţia”, se antrenează nu numai ceea ce Piajet consideră drept premisă psihologică specifică vârstelor preşcolare, „inteligenţa practică”, ci, mai ales, reechilibrarea sistemului global  instrumental-simbolic al personalităţii prin instruirea – după exigenţele de calitate ale muncii de la cele mai fragede vârste, dar conservându-le spontanietatea, a subsistemului de expresie plastică. Pentru că, aşa cum se sublinia într-un micro-eseu, „cine n-a privit buruieni la 6 ani nu na avea grădină”.
 Zicala are un anumit tâlc pentru viitorul educaţiei prin limbajul şi tehnica artei pentru toţi. Ea va însemna mereu studierea practică a potenţelor constructive şi de expresie ale liniei, petei, formei spaţiale, a „legilor” compoziţiei în plan sau în spaţiu, studierea, sub diferite pretexte şi în forme antrenante, a sugestiilor cromatice şi liniare descoperite la diferite structuri materiale din natură sau create de oameni; fiecare activitate în fiecare astfel de exerciţiu „va avea forma jocului, intenţia şi valoarea muncii”. Ce efecte sociale şi productive va determina jocul „de-a arta”, de învăţare a limbajului plastic? Deprinderile şi cunoştinţele tehnologice şi de expresie (gramaticale) din timpul anilor de studiu, care „se scurg” mai rapid sau mai lent în toate faptele mâinilor, sunt o adevărată comoară de exploatat ulterior, la vârstele afirmărilor profesionale, productive mai ales. 
      Educaţia prinlimbajul artei favorizează „educarea sentimentului prezenţei celuilalt”, sentiment care stimulează, potenţează nu numai creativitatea, ci şi productivitatea, oricât de sumară sau de simplă ar fi forma în care s-ar manifesta la început; încrederea în tine, în forţele tale prin raportarea la cei din jur este cel mai reconfortant şi mai stimulativ dintre sentimente, pentru că disponibilitatea pentru creaţie ia naştere din intrajutorare şi prietenie, „din acelaşi izvor ca şi dragostea”, cum spune acelaşi Lewy-Valensi.
       Creaţia artistică este mediată de învăţare, de îndrumare, de o directivare discretă, dar în schimb permanentă”. Arta s-a dovedit, prin efectele ei, o necesitate a echilibrării şi reechilibrării fiinţei umane. Aşa cum observă şi Francoise Reiss, arta are proprietăţi sugestive, dinamice şi constructive; sensibilitatea artistică pe care o induce educaţia prin artă echilibrează exerciţiul memoriei şi afectele unui intelectualism prea abstract”. 
       Caracterul procesual unic şi irepetabil al activităţii artistice plastice la fiecare copil îşi pune amprenta pe unele din sarcinile de bază ale educaţiei generale contemporane: „tratamentul” personalizat în corelaţie cu dezvoltarea autonomă a fiecărei individualităţi, stimularea nelimitată a spiritului investigator şi, prin acesta, a creativităţii, crearea tuturor condiţiilor subiective şi obiective ale unei integrări sociale imediate şi eficiente de ambele părţi. Dacă alte materii pot fi pe cât de stimulative, tot pe atât de bine şi inhibitive pentru că nu pot decât separat sau cu exigenţe diferite să abordeze aceste sarcini, educaţia prin artă pentru toţi le poate aborda concomitent şi într-o înlănţuire logică. La rândul ei „dezvoltarea creativităţii” contribuie la asigurarea autonomiei persoanelor, autonomia înlesneşte şi îmbogăţeşte relaţiile sociale, iar o bună inerţie socială stimulează în acelaşi timp responsabilitatea şi gustul creaţiei”.
       Dar de la creativitate la creaţie, la artă este doar un singur pas, un pas uriaş; îl vom face toţi cei care, mai mici sau mai mari, eliberaţi tot mai mult de servituţile şi greutăţile vieţii diurne, vom adăuga bucuriei de a trăi, şi de a prospera pentru ţară şi pentru sine, şi bucuria de a face artă, cu adevărat, adică de a deveni nemuritori; De la creativitate la design, tot un pas artistic şi tot cu emoţia originalităţii neorgolioase, a dăruirii cu artă, a scurgerii „frumoase” în tot ceea ce mânuim, îmbrăcăm, folosim şi aceasta tot nemurire se cheamă; cea mai altruistă şi cea mai umană dintre activităţile omului, fiindcă ea asigură perpetuarea umanităţii, creativitatea tuturor.
       Pasul spre artă aste atelierul, studiul de artă, truda de a stăpâni materia folosind, într-un fel special propriu fiecăruia, „uneltele” unui limbaj care a devennit accesibil tuturor. Dar spre design? Prin acelaşi limbaj? Cum? În ce fel?
	O situaţie oricum paradoxală: ne propunem să dezvoltăm creativitatea în proporţii de masă, dar închidem porţile acelei discipline care o facilitează la modul cel mai eficient, design-ul. De ce persistă această, să-i zic, „alergie” la cea mai complexă disciplină de graniţă (tehnică, ştiinţă, artă)? Să nu avem specialişti care să-l poată oferi copiilor, tinerilor, cuvântul „designer” nu este încă oportun între celelalte specialităţi şi profesii?
       Randamentul uman, calitatea vieţii oamenilor ar creşte dacă design-ul, în special forma lui ambientală, s-ar studia sistematic cu toată lumea. Şi şcoala ar avea un rol esenţial în acest sens. Dar nici o renovare eficientă nu va fi profundă fără înlocuirea actualului „desen tehnic” cu designul preşcolar. 
	Atunci, de ce lipseşte design-ul din rândul disciplinelor de studiu fundamentale? Schiţa, inclusiv schiţa cotată, desenul la scară, racordarea, sistemele de reprezentare în epură sau axonometrice, teme tradiţionale specifice „desenului tehnic”, pot fi puse în slujba creativităţii doar dacă sunt integrate organic în problematica de conţinut a design-ului.
	Orice activitate bazată  pe exersarea, repetarea, învăţarea standartizată nu numai că nu contribuie la declanşarea, stimularea, dezvoltarea creativităţii, ci o şi împiedică şi că pentru cei mai mulţi efectul acesteia este pasivitatea, iar pentru cei cu firea neliniştită, deruta. 
       Din păcate, locul şi importanţa design-ului în structura economiei şi implicit, a învăţământului, sunt în mare parte subestimate. O rezolvare de la sine nu este posibilă. Nici „importul” de experienţă nu este o soluţie. Avem nevoie de propria noastră experienţă, şi pentru aceasta s-ar putea începe cu o pregătire generală. Perpetuarea empirică a experienţei de autentic design afirmat de meşteşugurile populare în realizarea multor obiecte utile. 
       Preocuparea în continuare pentru o instruire generală sistematică în acest domeniu va reorienta pozitiv concepţia formativă fundamentală a grădiniţei, cu deosebire a celei obligatorii, adică va evita acel pericol care a făcut insuficiente educaţii utilitariste de până acum. Să nu se uite că facem înainte de toate educaţie, că suntem datori nu numai să provocăm, ci şi să aşteptăm cu răbdare (chiar dacă rezultatul va fi un eşec din unghiul nostru de vedere)!
       Va fi aceasta cea mai potrivită conduită educaţională? În orice caz, „a provoca şi a aştepta” pare a fi orientarea cu cea mai mare eficienţă formativă; pentru că este şi inerent umană.
      Dezvoltarea creativităţii nu poate fi dezvoltată fără a înţelege ce-i acela mijloc de expresivitate. Orice operă de artă cu cât este mai expresivă cu atât mai mult ne place.
	Aceasta este culoarea, forma, mărimea, ritmul, simetria şi asimetria şi dinamica. Acestea sunt mijloacele expresivităţii.
	Începând cu vârsta mică putem folosi aceste mijloace, culoarea este prima care se însuşeşte, după culoare poate să se orienteze şi să spune ce obiect a desenat. Prin culoare se redau mai multe fenomene obiecte. 
	La vârsta de 6-7 ani copii cunosc culorile de bază şi le aplică în practică. Nuanţele la fel, mestecând mai multe culori împreună îi dau o nuanţă.
	Cu cât mai mult percepe aceste nuanţe din una şi aceeaşi culoare, la copil este mai dezvoltată perceperea senzorială (galben – roşu, galben – cafeniu), ce culoare obţinem? Copilul trebuie învăţat cum să combine şi cum să îmbine. Prin explicaţie, demonstrare, nu poate să înveţe copilul ci doar prin activitatea practică. Prin mimică ne vorbeşte despre agresivitate, prin culoare putem să redăm starea psihologică a unei fiinţe. Copilul trebuie să cunoască culorile calde, reci, neutre. Buchet de flori în culori calde, reci, neutre. Copii folosesc creionul cel simplu, acuarelă, creionul de cărbune, creta colorată, creionaşul de ceară o coroană a unui copac putem reda, cerul, pământul, o fâşie, suprafaţa mare, primăvara veselă şi frumoasă. 
	Forma joacă un rol foarte mare în expresivitate – copiii folosesc cel mai des pătratul, cilindrul, cercul, triunghiul, toate figurile geometrice, arcuri, plăci. Ei redau numai imagine plată.
      Copilul foloseşte pătratul la redarea băsmăluţei, casei, calculator, fereastră.
      Triunghiul – la aplicaţie redă bradul.
      Trapezul – sub formă de barcă, acoperiş
      Mărimea după lăţime, înălţime, lungime, grosimi, combinându-le, copiii pot să redea diferite lucruri după ritm mai lat, mai îngust şi mai îngust, subţire, mai grosuţ, gros. Ritmul poate fi în redarea diferitor forme a frunzuliţelor de salcâm după aranjarea simetrică, asimetrică, de aceeaşi mărime, neordinare, linia punctată, cerculeţe, la copii dezvoltă mişcarea vizuală a ochilor, mâinilor.
      Dinamica la grupa pregătitoare prin redarea unui obiect putem vedea că e în mişcare, mânuţa îndoită, picioarele la fel, urechiuşele ciulite la iepuraş redau mişcarea, dacă nu este liniştit. Căţeluşul cu lăbuţele din urmă aşezate şi cele dinainte-n sus vorbeşte despre aceea că căţeluşul vrea să se joace. Învăţăm copiii să înveţe mişcările corecte, care dezvoltă la copil personalitatea. La vârsta preşcolară mare apare această înţelegere – redarea în friză, redă toate obiectele pe o linie mai sus şi mai jos pe acelea care nu sunt atât de însemnate. Nu este dezvoltată imaginaţia în perspectivă. 
      Redarea imaginii „un troleibuz şi pasagerii cum stau pe scaun”, pe autobus, copilul nu înţelege că în autobus, troleibuz se vede numai capul. Redarea culorii – exprimă atitudinea sa faţă de imagine, dar dacă o redă pe mama o face în cele mai frumoase culori, Baba Hârca urâtă o face, însă educând, dezvoltând la copii aceste predispoziţii, copiii pot să redea şi urâtul prin culori frumoase. 
      La primele activităţi învăţăm să ţină creionul şi să ţină hârtia în mână, să-i facem să simtă ca are ceva în mână, că are ceva în care depune o forţă. Pe foaie-i punem să deseneze punctişoare sub formă de grăuncioare, păsat, apoi ploiţa, apoi linii verticale, apoi un balonaş şi aţă pentru el, panglici. Apoi ţinând în mânuţă foaia vor desena cărăruşa şi o gogoaşă ce se rostogoleşte. Calea ferată, compusă din linii verticale şi orizontale. Apoi facem o scară, copiii vor zice că-i defectată şi ursulica nu se poate sui în pod, şi ei vor trasa punctişoare în locul cuiului, vor trasa liniuţe orizontale. Apoi îi învăţăm mişcările circulare mestecând mămăliga, pisicuţa rostogolind ghemul, apoi iarna a venit şi din hogeac iese fumul. Îi învăţăm să deseneze balonaşe, mingi, soarele, să redea cercul, etc. 




II. Baza experimentală
II.1. Diagnosticarea nivelului de dezvoltare a capacităţilor creative a copiilor de vârstă preşcolară mare la etapa iniţială
      Experimentul de constatare
	Am efectuat acest experiment în Instituţia Preşcolară Nr. 215 or. Chişinău, str. 31 August 1989.
	Scopul experimentului:
1. De a determina nivelul dezvoltării creative la copiii de vârstă preşcolară mare.
2. De a determina nivelul organizării muncii pe problema creativităţii şi rolul creativităţii în arta plastică. Anchete, controlul materialelor didactice, cercetări cum organizează educatorul activităţile. Pregătirea educatorului. Prezenţa părinţilor. Documentaţia, planurile lor. Verificarea lucrului în grădiniţă. 
3. Dezvoltarea nivelului copilului în baza lucrului dus de educator, în baza cunoştinţelor. Ce ştiu, ce pot, cunosc structura obiectului? Pot analiza obiectul? Verificarea calităţii, originalităţii, criteriilor lucrărilor copiilor. Cum folosesc culorile, îmbinarea lor. Activismul copiilor, dacă încep activitatea după un plan. Necesită lucru individual. Descriem  flexibilitatea, originalitatea. Analiza la ceea ce am observat. 
În cadrul cercetării de constatare am folosit următoarele metode: 
- Cercetarea gândirii verbal-logice; 
- Cercetarea spiritului de observaţie;
- Povestiri neterminate;
- Test de creativitate verbală “Utilizări”;
- Test de creativitate neverbală “Cercuri”;
      Am cercetat următoarele condiţii şi factori psiho-sociali de dezvoltare a creativităţii:
- 
- atenţia,
- gândirea,
- imaginaţia,
- inteligenţa,
- reuşita,
- apartenenţa socială a părinţilor,
- relaţiile din familie,
- statutul deţinut în colectiv.
      Înainte de a trece la demonstrarea ipotezelor pe care le-am înaintat, e necesar de a determina nivelul dezvoltării creativităţii preşcolarilor mari.
      La determinarea dezvoltării potenţialului creativ am folosit următoarele teste de creativitate neverbală “Cercuri” şi de creativitate verbală “Utilizări”.
      În evaluarea ambelor răspunsuri a ambelor teste am folosit elementele definitoare ale creativităţii: fluenţa, flexibilitatea, originalitatea, elaborarea.
      Fluenţa constă în abilitatea de a produce o pluralitate de răspunsuri sau soluţii într-o unitate de timp sau în timp “nelimitat”.
      Flexibilitatea e definită ca evalitate de a trece de la o idee la alta.
      Originalitatea este atributul definitoriu al creativităţii. Ea e acceptată ca “noutate absolută” şi ca “creativitate relativă”. Psihologii au optat pentru criteriul noutăţii relative, cel mai frecvent adoptat în cercetări şi constă în faptul ca un răspuns este cu atât mai original cu cât apariţia lui într-un eşantion este mai aproape sau egală cu unitatea.
      Elaborarea este o abilitate care se exprimă prin configurarea detaliată a ideii – răspuns cu ajutorul elementelor intuitiv grafice.
      Unii autori mai adaugă la aceasta încă două elemente principale ale creativităţii: senzitivitatea şi ingeniozitatea. 
      Senzitivitatea este facultatea de a simţi de a fi sensibil. Aria şi profunzimea sensibilităţii depind de spiritul de observaţie.
      Ingeniozitatea indică spiritul inventativ şi de iniţiativă-calităţi indispensabile creativităţii umane. 
      Folosind cele patru elemente definitoare ale creativităţii, am primit următoarele rezultate. În cadrul prelucrării rezultatelor am observat următoarele fenomene:
1. Odată cu creşterea fluenţei creşte şi flexibilitatea, adică odată cu creşterea reprezentărilor grafice creşte şi numărul diversităţii ideilor şi invers.
2. În majoritatea cazurilor dacă flexibilitatea este sporită, atunci se evidenţiază şi creşterea fluenţei.
      Între unele particularităţi psihice şi creativitate există o corelaţie pozitivă.
      Odată cu creşterea atenţiei creşte şi creativitatea, şi invers. Pentru o creativitate înaltă se caracterizează o atenţie de la medie în sus. Odată cu descreşterea atenţiei descreşte şi creativitatea. Odată cu scăderea nivelului de gândire, scade şi nivelul creativităţii.
      Activitatea mintală se realizează doar pe plan imaginativ. Subiecţii trebuie să scrie toate îmbunătăţirile pe care şi le pot imagina fără restricţii şi prin care obiectele indicate de test, datorită modificării, reducerii, argumentării, combinării ar dobândi caracteristici noi. 
      În realizarea testelor de creativitate neverbală am respectat aceleaşi condiţii metodologice evidenţiate anterior, ele fiind comune pentru toate teste folosite verbale şi neverbale. În cazul celor neverbale intervin câteva particularităţi: pe foaia de răspuns sunt date sub forma unor desene toate elementele stimul pe baza cărora subiectul elaborează propriile lui schiţe de răspuns, conform instrucţiunilor fiecărui test. Atitudinile de executare grafică nu au importanţă, cerinţele de răspuns fiind accesibile oricărui subiect.
      Testul se adresează abilităţilor de imaginare, creare a unor tablouri-răspuns, sau obiecte-răspuns, pornind de la o formă ovală care trebuie să constituie o parte a tabloului sau a obiectului desenat. Copiii sunt chemaţi să dezvolte prima idee care le vine în minte, astfel încât desenul-răspuns primit să fie cât mai interesant şi nimeni altul să nu se fi gândit la el, iar apoi să dea un titlu cât mai inteligent şi neobişnuit care să ajute la înţelegerea ideii desenului. Testul se adresează potenţialului creativ şi solicită subiecţilor să adaoge linii, detalii la figurile incomplete pentru a reprezenta obiecte sau tablouri interesante. La fel li se propune să pornească de la prima idee apărută şi s-o dezvolte aşa cum n-ar face-o nimeni, iar sub desenul-răspuns să dea titlu cât mai interesant. Ca figuri incomplete am propus variantele elaborate de Torrance. 
      Copiii preşcolari trebuie să alcătuiască din setul de figuri propus: cerc, dreptunghi, triunghi, semioval, anumite imagini cât şi o imagine la dorinţă.
      Cercetarea inteligenţei, nivelului intelectual.
      Cercetările efectuate de E. Torrance (1964) au stabilit că între inteligenţa verbală a copiilor şi creativitatea lor există o corelaţie pozitivă şi care creşte odată cu înaintarea lor în vârstă. N. Cogan şi M. Wallach (1965) folosind probe distincte pentru inteligenţă şi creativitate au putut stabili 4 categorii de copii:
1. Inteligenţa superioară – creativitate ridicată.
2. Inteligenţă mediocră – creativitate ridicată.
3. Inteligenţă ridicată – creativitate scăzută.
4. Inteligenţă scăzută – creativitate scăzută.
      În general fiind vorba de copiii cu intelect normal o primă cerinţă, ce se impune pentru startul creativităţii este inteligenţă normală, cu C.I. de 90-100. 
      În ceea ce priveşte C.I. necesar pentru startul creativităţii sunt întocmai de acord cu autorii ce au menţionat această cerinţă, inteligenţă normală cu C.I.          de  90-100.
      
      
      
      Apartenenţa socială a părinţilor copiilor cercetaţi.
      Creativitatea înaltă a copiilor nu depinde de studiile părinţilor, ci doar sunt de părerea că între creativitatea înaltă a copiilor şi studiile superioare ale părinţilor lor există o corelaţie pozitivă.
      Educatorii sunt cu experienţă, însă în domeniul creativităţii se lucrează puţin fiindcă nu sunt suficienţi ghizi metodici, literatură la tema creativitatea.
      În grupă sunt aproximativ 40 de copii, ceea ce necesită lucrul individual cu fiecare şi din cauza că unii copii abia au început să frecventeze grădiniţa. Însă se lucrează şi cu părinţii. Ei au grijă să exerseze pe copii acasă faţă de scris, citit,  socotit, desenat. Educatorii se conduc după curriculum şi planul perspectiv. Nivelul dezvoltării creative la copii în baza lucrului dus de educator este satisfăcător, în baza cunoştinţelor – la fel, fiindcă familia contribuie şi ea. Majoritatea copiilor sunt din familii intelectuale, sunt copii în grupă care participă la cercul de dans, muzică, limbi străine, artă plastică, educaţie fizică.
      Copiii cunosc structura obiectului şi-l pot analiza. Calitatea lucrărilor copiilor este la nivel satisfăcător de dezvoltare. Copiii folosesc culorile în dependenţă de dispoziţia lor, de felul cât de mult sunt ataşaţi de acel obiect sau fiinţă, sau lucru. La unii copii nu este dezvoltată percepţia în perspectivă a obiectului. Sunt activi la activitate, persistă spiritul de supraapreciere exagerată, la unii copii unde persistă spiritul autoritar în familie, copiii se subapreciază. 
      Examinând dezvoltarea creativităţii copiilor am stabilit următoarele: 
      nivel scăzut – copii care nu pot desena, n-au interes, nu cunosc, n-au capacităţi artistice;
      nivel mediu – copii care pot puţin, nu prea cunosc, dar pot născoci ceva, se observă câte puţin originalitatea, flexibilitatea, sensibilitatea, ingeniozitatea;
      nivel înalt – acei care pot şi cunosc.
      
      
      Rezultatele obţinute sunt descrise în tabelul nr. 1.
Tabelul nr. 1
Grupa 
Nivelul înalt
Nivelul mediu
Nivelul scăzut
Experimentală
70%
140%
90%
Control
90%
160%
50%

      Recomandări şi concluzii.
        După cum afirmă autoarele (St. Cemortan, L. Ciobanu, A. Bolboceanu), familiei îi revine rolul principal în dezvoltarea şi educarea copilului. Lui i se cultivă experienţa afectivă şi social-morală caracteristică familiei respective: sistemul ei de valori morale, atitudinea faţă de cei din jur, modalităţile de a intra în relaţii cu alte persoane etc. Deci, familia prezintă mediul favorabil de socializare a copilului preşcolar.
        Conlucrarea grădiniţei de copii cu familia se bazează pe următoarele poziţii de bază ce determină conţinultul, organizarea şi tehnologiile educaţionale:
- respect şi încredere reciprocă în relaţiile dintre pedagogi şi părinţi; ajutor reciproc orientat spre perfecţionarea educaţiei copiilor în familie şi la grădiniţă, a condiţiilor de organizare a vieţii şi activităţii; unitate în munca grădiniţei de copii şi a familiei în procesul de educaţie a copiilor;
- studierea experienţei de educaţie familiară şi propagarea ei printre părinţi, utilizarea metodelor efective de educare în familie;
- unitatea în înţelegerea scopului, obiectivelor, tehnologiilor şi metodelor de educaţie a preşcolarilor ce prevăd dezvoltarea armonioasă a personalităţii lor;
- atitudinea faţă de copil ca faţă de o personalitate în devenire – membru al colectivului familial şi de copii, membru al societăţii;
- unitatea diverselor forme de muncă ale grădiniţei de copii cu familia: convorbiri cu părinţii şi cu alţi membri ai familiei, consultaţii, adunări de părinţi pe grupe şi generale, conferinţe, universităţi pentru părinţi, serate de întrebări şi răspunsuri, forme intuitive de propaganda pedagogică etc.
      Soluţionarea corectă a problemei continuităţii educaţiei constă în modificarea, schimbarea atitudinii uneia faţă de cealaltă şi depunerea eforturilor comune în realizarea următoarelor grupuri de sarcini:
      Primul prevede sarcini concrete pentru instituţiile preşcolare:
- crearea condiţiilor favorabile pentru dezvoltarea unei personalităţi creative, sănătoase, din punct de vedere fizic şi intelectual, receptive la frumosul din natură, artă şi relaţiile umane;
- acordarea unei deosebite atenţii copiilor dotaţi şi dezvoltării abilităţilor de creaţie elementară;
- umanizarea şi individualizarea procesului de educaţie şi instruire; perceperea fiecărui copil ca personalitate inedită;
- desfăşurarea unei largi colaborări cu părinţii  pentru a le acorda ajutorul efectiv în munca de educaţie a copiilor;
      Al doilea include sarcini educative comune (pentru familie şi colectivul pedagogic):
- consolidarea şi conştientizarea noţiunii de familie (componenţa familiei, relaţiile familiare generate de convieţuire în comun);
- îmbogăţirea şi sistematizarea cunoştinţelor despre activitatea membrilor familiei în gospodărie şi în viaţa socială (profesiunea părinţilor şi locul de muncă, relaţiile cu rudele, condiţiile care li se asigură în familie, participarea lor la unele evenimente importante din viaţa familiei);
- cunoaşterea şi respectarea regulilor de comportare în diferite împrejurări (salutul la gădiniţă, în ospeţie, la despărţirea şi reîntâlnirea cu părinţii, la masă şi sărbătorile familiale);
- formarea capacităţii de a întreţine o conversaţie despre familia sa.
      Al treilea grup de sarcini este direcţionat spre realizarea concomitentă a procesului educativ de către adulţi şi copii (conform obiectivelor prevăzute de programele grupelor respective). Împreună cu grădiniţa, familia este responsabilă de:
- respectarea drepturilor copilului (conform celor enumerate în Convenţia internaţională despre drepturile copilului);
- aspectul ei psihofiziologic, psihologic (motivaţional, emoţional-volitiv, intelectual şi psihosocial);
- formarea copilului ca personalitate.
      Succesul activităţii comune a grădiniţei de copii şi a familiei, orientate spre educaţia copiilor preşcolari, depinde nu numai de gradul de înţelegere corectă de către pedagogi şi părinţi a sarcinilor educaţiei în general.
	(Curriculum-ul educaţiei copiilor în instituţiile preşcolare) p.14-15.
      Efectuând aceste teste de diagnosticare am scos în evidenţă că personalitatea fiecărui preşcolar mare este la nivel normal de dezvoltare, n-am întâlnit nici o dereglare de personalitate, nici un copil bolnav de handicap mintal, idiotism etc. Dar în ceea ce priveşte dezvoltarea multilaterală a personalităţii preşcolarilor mari experimentaţi, aşi putea spune că nu toţi o posedă. Cele mai esenţiale cauze sunt atitudinea incorectă a părinţilor faţă de propriul “eu” al copiilor, o altă categorie este că părinţii nu au timp de a se ocupa îndeajuns cu copilul.
      Din punct de vedere psiho-pedagogic părinţii nu ţin cont de stilul cu care este educat copilul în familie, însă anume aceasta este important la formarea unei personalităţi armonioase.
      Căci educaţia este un proces dialectic complex, de cunoştinţe vechi cu metodele şi procedeele găsite odată şi stabilite pentru totdeauna.
      Realitatea cu realizările ei uriaşe în sfera economică şi spirituală cer de la învăţători şi părinţi o minte ageră, căutarea permanentă a unor noi principii de educaţie a copilului, de a le crea copiilor condiţii psihologice optime pentru dezvoltarea creativităţii ca:  încrederea în sine, încurajarea, stimulând la copii buna dispoziţie, creativitatea, emoţiile pozitive şi de a înlătura acele condiţii care inhibă creativitatea: spiritul autoritar în familie, frica, teama, neîncrederea în sine, emoţiile negative, etc., atât în cadrul activităţilor cât şi în afara lor, în familie.
      Trebuie să fim cât mai buni, de bun simţ, mai omenoşi, mai delicaţi în raporturile noastre cu reprezentanţii generaţiei în creştere. Temelia fiecărui preşcolar se pune din fragedă copilărie. 
      Fără o dragoste părintească raţională şi sănătoasă, bază emotivă, morală şi intelectuală a personalităţii va fi nesigură. Acest adevăr părinţii trebuie să-l cunoască încă înainte de a se hotărî să aibă un copil. Faptul de a-i fi dat viaţă unui copil nu înseamnă decât primul pas făcut pe drumul lung al destinului acestuia. Toţi paşii următori vor fi legaţi într-un fel sau altul de problema dragostei părinteşti. Pe pământ au fost dintotdeauna şi vor exista încă multă vreme oameni care au destul temei, pentru a nu se socoti pe deplin fericiţi. Unii din pricina unor defecte fizice sau psihice, alţii din cauza lipsei unui om foarte apropiat cu care şi-ar împărţi toate bucuriile şi necazurile, alţii fiindcă nu au avut parte de o copilărie fericită. Dar oricum s-ar simţi omul, oricât de întemeiate ar fi motivele sau de a socoti că nu a avut noroc în viaţă, el nu trebuie să-şi piardă curajul, tăria sufletească, ci să-şi caute activ un loc în viaţă. Numai aşa vor putea să ţină piept loviturilor eventuale ale destinului.
      “Tot ce-i mai bun să dăm copiilor” – este deviza timpurilor noastre. 
      Dar parcă poate fi ceva mai bun decât o dragoste părintească armonioasă, în care afecţiunea nemărginită faţă de copil se împleteşte organic cu o la fel de nemărginită grijă pentru destinul lui? Oare poate fi ceva mai bun decât o dragoste părintească fierbinte şi cumpătată în acelaşi timp, o dragoste mereu luminată de bunurile simţuri? 
      “Cel mai preţios cadou pentru copil este dragostea reciprocă dintre părinţi”-   Emanuel Kant.

II.2. Condiţiile pedagogice de dezvoltare a capacităţilor creative la activitatea de desen cu copiii de vârstă preşcolară mare la etapa formativă
      Experimentul formativ.
La acest experiment am lucrat 5 luni (noiembrie-martie). 
      Scopul: de a forma, de a dezvolta activitatea artistică.
  Obiectivele: 
      De a forma şi dezvolta priceperi şi deprinderi, capacităţi creative de alcătuire şi redare a obiectelor.
      Dezvoltarea priceperilor de redare corectă a formelor.
      De a dezvolta priceperea de a aplica independent elemente, forme, obiecte, deprinderea de a lucra cu acuarela, carioca, creioanele. 
      Dezvoltarea capacităţilor creatoare, formarea sensibilităţii artistice în redarea unei compoziţii.
      Programa experimentală este anexată în proiectele didactice (vezi anexele), unde sunt evidenţiate obiectivele, etapele prin ce, cum am organizat copiii, jocurile, distracţiile, activităţile pentru a dezvolta creativitatea la preşcolari.
      În etapa a doua a cercetării, în scopul înlăturării pe cât e posibil a deficienţelor observate în cadrul primei etape a cercetării. Am încercat unele soluţii noi de formare a priceperilor şi deprinderilor şi dezvoltarea creativităţii la arta plastică. 
      În cadrul experimentului de formare s-a lucrat cu grupa experimentală de copii.
      Ne-am străduit să organizăm experimentul sub formă de joc, prin dramatizarea poveştilor, organizarea excursiilor în natură (vezi anexele).
      Am selectat unele jocuri populare ce ţin de îmbogăţirea reprezentărilor la arta plastică. Jocurile utilizate sunt următoarele:
      -    jocurile populare “Culorile”, “Dracul şchiop”, “Meşterii populari”, având următoarele obiective:
- cunoaşterea culorilor şi a nuanţelor de culori;
- aplicarea lor corectă în lucrările practice;
Reguli de joc: copiii trebuie să numească corect culoarea.
Desfăşurarea jocurilor (vezi anexele).
      Acele activităţi îi captivează pe copii, la care pedagogul împreună cu copii parcă pentru prima dată descoperă necunoscutul pentru dânşii, dar de demult cunoscut lui ca ceva nou şi pentru el. Pentru pedagog este important să poată vedea faptele cunoscute, de fiecare dată în mod nou, însufleţirea în munca pedagogului este rezultatul cunoaşterii tot mai profunde a obiectului, iar pe de altă parte -  a studierii tot mai profunde a cerinţelor intelectuale ale copiilor.
      A.S. Macarenco aprecia înalt capacitatea pedagogului de a visa împreună cu copiii, de a-i pasiona prin visul său,  de a-i ajuta să vadă “bucuria de mâine”.
      Imaginaţia este unul din indicii după care I.P. Pavlov îi raporta pe oameni la tipul artistic sau gânditor. Desenând, copiii operează în special cu imagini (vizuale, auditive, motorii). Aceasta vorbeşte despre rolul mare în activitatea lui, a primului sistem de semnalizare, a reflectării plastice, a lumii. Gândirea plastică însă, este doar o parte a gândirii artistice.
      Creaţia este strâns legată cu însuşirile personalităţii (caracterul, capacităţile, interesele), este nivelul superior al cunoaşterii şi nu se poate produce fără acumularea prealabilă a cunoştinţelor.
      În variantele de abordare şi analiza a creativităţii putem delimita trei direcţii: 
- accentuarea produsului creator;
- accentuarea procesului creator;
- accentuarea personalităţii creatoare.
      Tratând creativitatea ca produs ne referim la rezultatul procesului de creaţie – el se concretizează prin ceva material: desene, aplicaţii, invenţii din material natural. Produsul este apreciat drept creativ dacă poate fi caracterizat prin originalitate şi utilitate socială. Originalitatea se exprimă prin noutate şi unicitate.
      Pornind de la faptul că studiul nostru a avut ca obiectiv major analiza psiho-pedagogică a rolului dezvoltării creativităţii la arta plastică a copiilor de vârstă preşcolară mare, etapa formativă a investigaţiei noastre a constat în însăşi dezvoltarea capacităţilor creative.
      În grupele unde sunt create condiţii psihologice optime centrate pe dezvoltarea personalităţii armonioase, creativitatea copiilor se dezvoltă mai intens. Creativitatea bazată pe învăţământul formativ stimulează îndeosebi originalitatea, ca cel mai important indice definitoriu de creativitate şi elaborarea ca indice a creativităţii care ne indică capacitatea de a utiliza multiplele detalii necesare expresiei creative.
      Sursele bibliografice ce au servit ca fundament ştiinţific pentru investigaţia noastră afirmă în unison că întreaga strategie educaţională trebuie subordonată dezvoltării creativităţii umane. Realizarea acestei strategii presupune în mod necesar un conţinut informaţional, care urmează să fie selecţionat, structurat şi transmis în procesul de educaţie şi învăţământ. 
      Capacităţile creative se formează la copii prin intermediul metodelor problematice de instruire. Copiii rezolvând diferite sarcini cu caracter de problemă îşi dezvoltă aşa capacităţi creative ca: folosirea unor ştiinţe, priceperi şi deprinderi în situaţii netipice, nestandarde, stabilirea unor noi funcţii a obiectelor, găsirea unor noi căi de rezolvare a exerciţiilor, îmbinarea mijloacelor cunoscute în altele noi. 
      Formăm şi dezvoltăm capacităţi creative pentru ca copilul să fie apt, să fie participant activ al dezvoltării societăţii. Cunoştinţele cât şi priceperile şi deprinderile nu permit ca copilul să se dezvolte-n mod deplin din punct de vedere creativ. Iată de ce e necesar de a forma şi de a dezvolta la personalitate capacităţile creative. La copii creăm în conştiinţă imagini corecte a fenomenelor, proceselor din realitatea înconjurătoare, dezvoltăm gândirea imaginativă, ca să-şi închipuie, să-şi imagineze şi să creeze noi imagini. Dacă în cadrul instruirii nu apar şi nu se dezvoltă imaginaţia atunci nu are loc respectarea principiului dat. 
      Pentru a realiza mai eficient principiul dat e necesar ca limbajul pedagogului să fie destul de imaginativ, să se respecte, să utilizeze materiale intuitive care favorizează crearea imaginativă a copilului. Copiii trebuie să fie instruiţi emoţional, creându-le imaginaţii reale ştiinţifice. Imaginaţia creativă stă la baza gândirii creative. Dezvoltându-le imaginaţia, recurgem la analogii, la comparări, la descrieri detaliate a însuşirilor obiectelor, şi-n aşa mod creăm la copii imagini corecte. Mai întâi, copilul trebuie să cunoască deosebirea şi apoi să treacă la clasificare, apoi la modelarea obiectelor. 
      Premizele sau factorii psihologici, nivelul sau gradul de dezvoltare psihică a copilului este: imaginaţia, gândirea, memoria, interesul cognitiv, temperamentul, acele goluri şi capacităţi pe care le are copilul. Preşcolarii după natura lor sunt diverşi sau diferiţi, pe unii parametri copiii au însuşiri aproximativ egale, corespunzător, preşcolarii pot fi plasaţi în grupe asemănătoare pe anumiţi parametri. Astfel poate fi diferenţiere faţă de învăţătură după interesul cognitiv, după dezvoltarea de a gândi, după dezvoltarea creativităţii şi dezvoltarea vorbirii. De aceea organizarea muncii instructive se face în mod diferenţiat.
      Stimularea creativităţii este în demers complex ce cuprinde fenomene de activare, antrenare, cultivare şi dezvoltare a potenţialului creator. În sistemul metodelor şi tehnicilor de stimulare a creativităţii s-au impus Brainstorming-ul şi Sinectica elaborate de Alex Osborn şi Gordon unde are la bază principiul amânării, evaluării critice, ideilor noi, asigurarea şi menţinerea unei atmosfere favorabile producerii unor idei originale, neobişnuite. Sinectica presupune ca strategie dominantă asigurarea premizelor favorizate generării de idei şi produse noi prin utilizarea analogiilor, a metaforelor, a reuniunii unor elemente diferite şi aparent irelevante.
      Stimularea, educarea şi antrenarea potenţialului creator va conduce către formarea unor personalităţi creatoare într-un domeniu sau altul.
      Jocul şi învăţarea oferă copilului nenumărate prilejuri de a combina şi recombina reprezentările pe care le dispune propriile sale imagini, ascultând poveşti, basme, poezii, reconstruieşte mental principalele momente de naraţiuni, le inversează, le omite, le amplifică şi inventează altele noi. 
      Copilul este capabil să obţină produse noi şi originale, chiar dacă sunt noi şi originale pentru el. Are capacitatea de a crea. Imaginaţia atinge apogeul dezvoltării sale. Copilul imaginează şi creează multe lucruri noi pentru că nu cunoaşte suficient relaţiile dintre obiecte şi fenomene, şi ignorându-le ajunge la construcţii neobişnuite. Imaginaţia dezvoltă la această vârstă, funcţiile de completare care dau posibila înţelegere a unei situaţii ambigui sau laconare. Rolul ei la această vârstă este atât de mare încât unii autori, au considerat că o serie de conduite îşi i-au sursa în imaginaţie. 
      În activitatea creatoare a copilului preşcolar participă nu doar imaginaţia, ci şi elementele de ideaţie, idee, capacităţi de figurare, deprinderi şi priceperi, pot fi evidenţiate mai bine în desenele copiilor (vezi anexele). În tratarea problemei instruirii şi dezvoltării creativităţii este necesar de avut ca suport următoarea consideraţie: drept bază a instruirii de dezvoltare serveşte conţinutul ei, de la care derivă metodele şi mijloacele organizării instruirii. Această consideraţie e caracteristică viziunilor lui L.S. Vîgotskii şi D.B. Elconin: “Pentru noi, - scrie Elconin – importanţă primordială a avut gândul lui Vîgotskii, despre aceea că instruirea îşi realizează rolul său primordial în dezvoltare, înainte de toate, prin conţinutul cunoştinţelor acumulate” – V.V. Davîdov.
      Pe parcursul activităţilor a domnit o atmosferă de lucru plăcută.
      Datorită desfăşurării activităţilor noi am putut obţine rezultate înalte, am realizat obiectivele înaintate.
      Activităţile au început cu momente de surprize, cu ghicitori, cu jocuri, cu cuvântul artistic din folclor. Copiii s-au încadrat activ în activităţi, şi-au manifestat ingeniozitatea, imaginaţia, au avut un interes deosebit faţă de arta plastică, domnea permanent o atmosferă de înviorare, copiii fiind antrenaţi mereu în diferite activităţi. Ceea ce ne-a oferit posibilitatea să realizăm obiectivele educaţiei, urmând drumul de creştere a reprezentărilor în domeniul artei plastice.













II.3. Determinarea nivelului de dezvoltare a capacităţilor creative la etapa finală
      Experimentul de control.
      A treia etapă a experimentului o constituie experimentul de control, care este în realitate o etapă de evaluare a priceperilor şi deprinderilor creative la arta plastică. 
      Etapa finală a experimentului a avut drept scop controlul calităţii formării priceperilor şi deprinderilor creative la arta plastică. Pentru realizarea acestui scop s-au utilizat aceleaşi probe ca şi în experimentul de constatare, cu scopul determinării unor procedee de reflectare artistico-plastică a obiectelor apelând la diferite mijloace: culoare, formă, compoziţie. 
      Desfăşurarea activităţilor (vezi anexa).
      Rezultatele sunt repartizate după criteriile: 
      nivelul înalt – copiii au înţeles corect regulile, redând corect forma şi culoarea obiectului. Au îndeplinit lucrarea foarte bine, cu acurateţe, este deosebită de celelalte lucrări, au folosit diferite elemente de ornamentare.
      nivelul mediu – copiii au înţeles regulile, au redat bine forma obiectului, dar nu atât de reuşit. Lucrările sunt îndeplinite bine, dar nu au nimic specific ca să le deosebească de celelalte, au folosit diferite elemente de ornamentare.
      nivelul scăzut – au comis unele greşeli redând forma, culoare obiectului. Lucrările sunt slab îndeplinite, au folosit foarte puţine elemente de ornamentare. 
      Respectiv criteriilor pe care le-am înaintat putem observa nivelul reprezentărilor. 
      
      
      
      Rezultatele probelor în procente sunt date în tabelul nr. 2.
      Tabelul nr. 2
Grupa 
Nivelul înalt
Nivelul mediu
Nivelul scăzut
Experimentală
100%
180%
20%
Control
90%
160%
50%
      
      Analiza comparativă a rezultatelor obţinute în urma cercetării nivelului de dezvoltare a creativităţii la arta plastică în grupa experimentală.
      Rezultatul probelor numărului de copii sunt date în tabelul nr. 3.
Tabelul nr. 3
Grupa 
Nivelul înalt
Nivelul mediu
Nivelul scăzut
Experimentală
10
18
2
Control
9
16
5
      
      Modificări esenţiale faţă de prima etapă a experimentului s-au observat în etapa de control, în ceea ce priveşte stadiul de formare a deprinderilor şi priceperilor la arta plastică în grupa experimentală.  S-a mărit numărul de copii ce posedă deprinderi de bază în grupa experimentală cu 2 copii, iar în grupa de control numărul de copii ce posedă deprinderi de bază a rămas acelaşi. S-a mărit şi numărul de copii ce dispun de reprezentări stabile (în grupa experimentală cu 5 copii), iar în grupa de control au rămas tot acelaşi număr, la nivelul scăzut s-a redus cu 7 copii.
      De asemenea am încercat să demonstrez veridicitatea ipotezei înaintate şi a metodelor folosite.
      
III. Concluzii
      Considerăm că cele expuse în lucrarea de faţă va contribui la soluţionarea în complex a problemei rolului dezvoltării creativităţii la arta plastică. 
      În lucrarea dată ne-am propus ca  scop să ridicăm nivelul de dezvoltare a creativităţii la arta plastică, şi am observat că la acele activităţi de artă plastică unde metoda de bază a fost jocul, organizarea eficientă a activităţilor de artă plastică. Am obţinut rezultate înalte: copiii erau activi, se simţeau liber, lucrările practice le reuşeau foarte bine.
      Am folosit diverse metode şi procedee de organizare datorită cărora am obţinut rezultatele dorite, însă la acest capitol mai avem mult de lucrat. Starea lucrurilor ne demonstrează că trebuie de urgentat experimentul formativ şi este nevoie de alcătuirea indicaţiilor şi publicarea unei culegeri de activităţi creative.
      Vârsta preşcolară mare este o etapă determinatoare. Flexibilitatea, fluenţa, imaginaţia, ingeniozitatea, senzitivitatea înaltă la această vârstă determină posibilităţile potenţiale ale dezvoltării multilaterale ale copilului. 
      Rezultatele copiilor la vârsta preşcolară mare servesc ca bază a reuşitei din clasele de mai apoi. La sfârşitul vârstei preşcolare mari la copil trebuie să persiste dorinţa de a învăţa, trebuie să ştie a învăţa corect şi să aibă încredere în propriile puteri.
	Copilul este un subiect activ de cunoaştere, ce absoarbe cu nesaţ informaţia ce i-o propune pedagogul, el trebuie să fie pregătit de a primi din ce în ce un volum mai mare de cunoştinţe. Sarcina principală a maturilor este de a crea condiţii optime de descoperire şi realizare a posibilităţilor lui creative şi de a se lua în vedere individualitatea fiecărui copil. (Voronova A.D.)



IV. Anexe
  Anexa nr. 1
  Răspunsurile anchetei
1. La activităţile de artă plastică mai des folosesc jocul popular “Culorile”. Mai des folosesc acest joc, fiindcă copiilor le place mult, sunt activi în cadrul acestui joc, li se creează o bună dispoziţie. 
2. În afara activităţilor organizăm cu copiii jocurile populare mobile: “Gâşte, lebede”, “Bagheta fermecată”.
3. La activitatea de artă plastică copiii sunt activi, se simt liber, nu se blochează psihologic, lucrează cu multă străduinţă şi le reuşeşte foarte bine.
4. Organizăm activităţile după curriculum-ul preşcolar, însă ducem lipsă de ghizi metodici la tema “Creativitatea”.
5. Selectăm planul după anumite criterii, şi anume: 
- după particularităţile de vârstă;
- după particularităţile psihice ale copiilor.
6. Pentru dezvoltarea capacităţilor creative la arta plastică organizăm activităţi combinate, creăm condiţii psihologice optime ca: încurajarea, buna dispoziţie, emoţii pozitive, stimulăm creativitatea având în consideraţie particularităţile de vârstă a fiecărui copil individual.




Anexa nr.  2
      Jocul popular “Culorile”.
      Acest joc are drept scop de a învăţa culorile, nuanţele culorilor.
      Reguli de joc: copiii trebuie să numească numai acele culori care sunt pe îmbrăcămintea, încălţămintea lor. Dacă nu are culoarea numită de un copil şi tocmai el este întrebat, atunci iese din joc. Acel copil rămâne învingător, care a rămas în joc ultimul.
      Desfăşurarea jocului: 
      Un copil spune:
      - “Am o călimară cu trei culori: albastru, alb, negru; 
          Dar, tu alb, ai în călimara ta?
      -  Da, am!”
      Jocul continuă de la acel copil care a zis că are culoarea albă în călimara lui.
      “Am o călimară cu cinci culori: roşu, galben, verde, alb, sur;
- Dar, tu galben ai în călimara ta?
- Galben, n-am!”
În aşa mod jocul continuă.








Anexa nr. 3
      Jocul popular “De-a baba-oarba”.
      Acest joc are drept scop de a determina unele procedee de reflectare artistico-plastică, a obiectelor apelând la diferite mijloace: culoare, formă, compoziţie.
      Reguli de joc: răspunsul să fie cât mai argumentat şi însoţit de desene.
      Desfăşurarea jocului: 
      Pe o masă sunt puse diferite obiecte: măr, prună, pară, morcov, roşie, piersică, nucă, sfeclă, gutuie, ceapă, castravete, ou. 
      Unui copil i se leagă ochii cu un fular, el trebuie să se apropie de masă şi să aleagă un obiect. Obiectul ales de el trebuie să spună ce este, după pipăit. Dacă ghiceşte ce obiect a ales, atunci are dreptul să deseneze acest obiect. Tot aşa fiecare copil alege câte un obiect, apoi îl desenează.
      
      
      
      
      
      
      
      
      
      
      
Anexa nr. 4
      Jocul popular “Paparuda”.
      Acest joc are drept scop de a determina combinarea culorilor, varietatea şi frumuseţea formelor, elementelor decorative, specifice pentru ornamentare.
      Regula jocului:
      Fiecare obiect desenat să aibă ceva specific, ce-l deosebeşte de celelalte obiecte.
      Desfăşurarea jocului:
      Copiii adunaţi în cerc cântă, sar în sus, iar “Paparuda-regină” trece pe la fiecare – imitând acţiunea – udatul cu ulciorul; în acest moment copiii cântă: 
      “Paparudă-rudă,
      Vino de mă udă.
      Udă cu ulciorul
      Să crească feciorul,
      Udă cu găleata
      Ca să crească fata”.
      Apoi, după ce s-au jucat, li s-a propus să deseneze ulcior pentru paparudă.
      
      
      
      
      
      
      
      
Anexa nr. 5
      Jocul popular “Dracul şchiop”.
      Acest joc are drept scop de a cunoaşte culorile şi antrenarea memoriei verbal-logice.
      Reguli de joc: 
      Dacă culoarea este prinsă de “Dracul şchiop”, atunci ea trece în împărăţia lui, dar dacă nu este prinsă, vine înapoi la mama şi-şi schimbă culoarea.
      Desfăşurarea jocului: 
      Copiii se aranjează în cerc; un copil este numit “mama”;  alt copil – este numit “dracul şchiop”. Ceilalţi copii rămaşi sunt culorile. Fiecare copil ţine locul unei culori şi numai a unei singure culori (roşu, galben, verde, alb, oranj, sur ş.a).
      Jocul începe cu:
- Boc, boc, boc!
- Cine bate?
- Eu, Dracul-şchiop.
- Ce caută, Dracul-şchiop?
- Culori!
- Ce culori?
- Galben!!!
      Care copil reprezintă culoarea numită de Dracul-şchiop, aleargă, iar acesta – după el. Dacă culoarea este prinsă, atunci ia culoarea în împărăţia lui.
Jocul se sfârşeşte atunci când toate culorile trec în împărăţia Dracului-şchiop.


      
Anexa nr. 6
      Jocul popular “De-a meşterii populari”.
      Acest joc are ca scop însuşirea diferitor forme, elemente decorative specifice pentru ornamentarea obiectelor populare. 
      Reguli de joc:
      Obiectul confecţionat, desenat să aibă un semn ce-l va deosebi de alt obiect.
      Desfăşurarea jocului:
      Educatorul va fi “Patronul”, iar copii – “meşterii populari”. Patronul va primi lucrările şi le va aprecia.
      În timpul desfăşurării activităţii copiii îşi îmbracă şorţuleţele, mânecuţele, iau toate cele necesare pentru lucru simţindu-se adevăraţi “meşteri populari”. Pe parcurs “meşterii” se apropie din când în când de “patron”, sfătuindu-se în privinţa înfrumuseţării obiectului popular.
La sfârşit “patronul” apreciază fiecare copil şi fiecare lucrare, primeşte  lucrările.











Anexa nr. 7
Ce învaţă copiii atunci când se joacă?
- Învaţă să-şi controleze, să-şi coordoneze mişcările.
      Pentru a obţine efectul dorit de la o jucărie copilul este dispus să repete de zeci de ori o mişcare, reuşind în final o coordonare perfectă.
- Îşi dau seama cum funcţionează lucrurile.
      În cursul experienţelor cu diferite tipuri de jucării, copilul învaţă despre cauze şi efecte şi cum pot fi acestea stăpânite.
- Învaţă cuvinte şi idei noi.
      Folosind diferite tipuri de jucării copilul învaţă despre greutatea lucrurilor, volumul lor sau despre calităţi ale diverselor materiale din lumea care îl înconjoară, precum şi modalităţi de folosire a lor, activităţi ce pot fi desfăşurate cu ele.
- Îşi dezvoltă creativitatea.
      Jocul le oferă copiilor posibilitatea să încerce noi tipuri de comportament pentru o mai completă înţelegere a lumii înconjurătoare.
- Îşi folosesc imaginaţia. 
      Imaginile noi, cărţile cu poveşti, mai neobişnuite, stimulează imaginaţia şi îi fac pe copii să sesizeze şi apoi să aprecieze frumosul în viaţă în formele cele mai diferite.
- Rezolvă situaţii-problemă.
      Preocupaţi sau nu de rezultatul final, copii reuşesc prin experimente repetate să găsească căi inedite de rezolvare a problemelor.
- Învaţă cum să coopereze cu alţii.
      Regulile pe care trebuie să le respecte în timp, ce se joacă îi pregătesc pe copii pentru o integrare familială şi socială ulterioară.

Anexa nr. 8
Proiect didactic
Tema: Gospodăria
Textul literar: Veveriţa – Riţa de Agnesa Roşca
Tipul activităţii – predare-învăţare
Grupa pregătitoare 6-7 ani.
Obiective de referinţă:
Domeniul cognitiv 
      -  Dezvoltarea imaginaţiei. Dezvoltarea priceperilor de a combina reprezentările şi de a le îmbina în situaţii de joc.
Domeniul verbal 
      -  Extinderea bagajului de cuvinte în baza perceperii desenului, a interacţiunii dintre oameni şi vietăţi. Dezvoltarea vorbirii cursive.
Domeniul socio-afectiv 
      -   Dezvoltarea emoţiilor pozitive, formarea trăsăturilor de caracter, a dorinţei de a ajuta pe cei vârstnici, de a respecta munca altora.
Domeniul psiho-motor 
      -      Dezvoltarea activităţii grafice şi a musculaturii fine.
Obiective operaţionale:
1. Să recunoască şi să numească animalele sălbatice
2. Să ghicească ghicitori
3. Să utilizeze în vorbire cele mai frumoase expresii despre veveriţă
4. Să asculte atent textul Veveriţa – Riţa de Agnesa Roşca
5. Să povestească despre felul cum gospodăresc ei 
6. Să participe activ la reproducerea desenului
7. Să recite poezii cunoscute despre veveriţă
8. Să memorizeze proverbe
9. Să deseneze în ramă animalele sălbatice care trăiesc în pădure şi cele domestice
Strategii didactice: Moment de surpriză, conversaţia, povestirea, reproducerea, lectura, memorizarea proverbelor, lectura imaginii, exerciţii de desen, jocuri. 
Materiale didactice: Albumul, cariocile, cartea, setul de tablouri: animale sălbatice şi cele domestice. 

Desfăşurarea activităţii
Etapele activităţii
Ob
Activitatea educatorului
Activitatea copiilor
Evaluarea
1. Momentul surpriză
O1
O2
Se aud bătăi în uşă; vine în ospeţie o veveriţă. Aduce un colet pentru copii cu ghicitori şi le propune copiilor: 
“Prin copac sare dar nu e pasăre” (veveriţa). 
“Mititică, sprintenică şi cu blana frumuşică” (veveriţa).
Ascultă bătaia în uşă, se bucură de surpriză. Ghicesc ghicitorile. 
Verificarea cunoştinţelor anterioare.
2. Conversaţia
O2
Demonstrează setul de tablouri. Animalele sălbatice şi domestice. De ce le numim domestice şi de ce sălbatice? Cu ce se hrănesc iarna şi vara? Unde trăiesc?
Privesc, le numesc, răspund la întrebări. Povestesc cu ce se hrănesc, iarna, vara, unde trăiesc ele, unde îşi construiesc casa.
Urmărirea vorbirii cursive
3. Lectura
O4
Se citeşte conţinutul textului Veveriţa – Riţa de Agnesa Roşca.
Ascultă atent.

4. Reprodu-cerea după întrebări
O4
O6
Cum se numeşte textul? Cum este Veveriţa – Riţa? Care sunt celelalte personaje? V-a plăcut povestea? De ce?
Reproduc textul, desenul, răspunzând la întrebări. 
Urmărirea pronunţiei corecte.
5. Jocul: “Cine şi unde trăieşte”.
O2
Propune jocul “Cine şi unde trăieşte”. Pe masă sunt tablourile cu animalele cele sălbatice şi domestice, se arată tabloul, se pune întrebarea: Unde trăieşte? Cum se numeşte căsuţa?
Privesc şi răspund. Căsuţa veveriţei-scorbură; a ursului-bârlog; a vulpii-vizuină. Fac descrierea veveriţei. (Este mititică, sprintenă, roşcată, are coada lungă şi pufoasă).
Urmărirea vorbirii cursive.
6. Povestirea
O5
Propune să povestească despre cum îşi ajută părinţii în gospodărie. 
Fiecare povesteşte ce lucru îndeplineşte acasă, cum îşi ajută părinţii. 

7. Recitarea
O6
Propune să recite poezii cunoscute.
Recită expresiv poezia “Meşteriţa” de L. Deleanu.
Am o foarfecă şi un ac 
Şi de toate ştiu să fac. 
Ştiu să-mi cos un buzunar, 
Ştiu ciorapii să-mi repar. Cum vedeţi, sunt încă mică, 
Dar fac totul singurică.
Urmărirea expresivităţii vorbirii
8 
O5
Povesteşte despre hărnicie, propune spre audiere poezia “Albinuţele” de G. Vieru.
 “N-au răgaz să stea la vorbă, Albinuţele-surori
Una-n deal şi alta-n vale, 
Tot o fugă printre flori.
Iar când vine seara iarăşi
Şi când iar se strâng ciopor,
Plin cu miere, făguraşul
Luminează casa lor”.
Ascultă atent. 

9. Memorizarea 
O8
Propune spre memorizare proverbul: Cine-i harnic şi munceşte are tot ce vrea, lui nimica nu-i lipseşte, când e iarna grea. 
Ce vedeţi în imagine? Unde se află veveriţa? Ce ţine veveriţa? Cum şi ce putem spune despre veveriţă?
Memorizează proverbul. Ascultă atent, reproduc imaginea, răspund la întrebări
Verificarea cunoştinţelor
10. Lucrul grafic

Dă însărcinarea de a desena animalele care trăiesc în pădure şi cele domestice preferate de copii.
Lucrează în album, selectează culorile corespunzătoare blănii animalelor
Urmărirea creaţiei grafice. Lucrările fiecărui copil sunt apreciate şi fiecare copil încurajat.






Anexa nr. 9
Proiect didactic
Tema: “Pacea şi prietenia”
Tipul lecţiei – predare-învăţare
Grupa pregătitoare 6-7 ani
Obiective de referinţă
Domeniul cognitiv
      -    Dezvoltarea creativităţii verbale. Priceperea de a face analize şi concluzii. 
      -  Stimularea dorinţei de a întreţine o discuţie. Îmbogăţirea şi activizarea vocabularului.
Domeniul socio-afectiv
      -   Educarea sentimentului de mândrie pentru ţară, plai natal.
Domeniul psiho-motor
      -  Priceperea de a realiza o creaţie grafică în spaţiul liber pe foaie de desen. Dezvoltarea musculaturii fine.
Obiective operaţionale
1. Să compătimească şi să dea o povaţă
2. Să povestească cursiv despre prietenii din grupă şi de acasă
3. Să cunoască proverbe despre prietenie
4. Să lectureze imagini
5. Să asculte atent opera literară
6. Să reproducă după întrebări
7. Să pronunţe corect şi să utilizeze în vorbire cuvintele puţin cunoscute
8. Să facă concluzii
9. Să pună întrebări
10. Să deseneze din imaginaţie
11. Să descrie verbal creaţia grafică
Strategii didactice: Moment de surpriză, conversaţia, lectura legendei, recitarea poeziei: ”Patria mea” de M. Gaitan. Creaţii grafice ale copiilor.
Materiale didactice: Jucării pentru momentul de surpriză, albumul, conţinutul legendei, carioce.
Desfăşurarea activităţii
Etapele activităţii
Ob.
Activitatea educatorului
Activitatea copiilor
Evaluarea
1. Momentul de surpriză
O1
O2
Aduce în grupă cîte un personaj – jucărie, care se plîng că nu au prieteni şi nici nu ştiu cum să prietenească. Comentează dispoziţia, starea sufletească a personajelor şi în acelaşi timp propune copiilor să le spună ce înseamnă prietenie şi să povestească despre prietenii lor. 
Urmăresc dispoziţia personajelor, le compătimesc. Povestesc cursiv despre prietenii lor din grupă şi de a   acasă. Comunică, dau povaţă jucăriilor cum ar putea ele să prietenească sau cum să-şi facă prieteni. Se joacă cu personajele-jucărie.
Urmărirea vorbirii corente
2. Jocul didactic: cine spune mai multe proverbe despre prietenie

Anunţă condiţia jocului.
Cine numeşte proverbul primeşte un cerculeţ roşu, galben, albastru.
Numesc proverbele despre prietenie. Omul fără prieteni e ca stânga fără dreapta. Cine a aflat un prieten adevărat, acela o comoară a câştigat. Aurul se încearcă în foc, iar prietenul la nevoie. Prietenii nu se cumpără cu bani. Să te fereşti de omul cu faţa de prieten, şi cu palma de duşman. Un singur duşman e destul să dărâme ce au făcut o mie de prieteni. Fă-ţi prieteni noi dar nu-i uita pe cei vechi. 

3. Lucrul în album
O.4
Propune copiilor să lectureze imaginea şi să răspundă la întrebări:
1. Ce este redat pe imagine?
2. Cine credeţi că a construit cetăţile?
3. Ce ştiţi despre cetăţi?
4. Sunt cetăţi la noi în Moldova?
Contemplează imaginea.
Numesc obiectele din imagine. Comunică. Pun întrebări. Răspund la întrebări.
Urmărirea interesului faţă de imagine
4. Lectura legendei: Ce este mai tare decât cetăţile.
O.5
O.6
O.7
Citeşte legenda.
Ascultă atent legenda.
Urmărirea vorbirii coerente şi a pronunţiei corecte.
5.
O.5
O.8
O.9
Reproducerea legendei după întrebările:
1.Ce i-a spus voievodul fiului său înainte de moarte?
2.Ce a reuşit fiul voievodului să facă în anii de domnie?
3.Dar ce n-a reuşit?
4.Ce sfat i-a dat bătrânul sihastru domnitorului?
5.Ce concluzii putem face ascultând  această legendă?
6.Cum credeţi şi-a iubit ţara fiul voievodului?
7.Ce este mai tare decât cetăţile?
8.Ce înseamnă să-ţi iubeşti patria?
Reproduc, răspunzând la întrebări. Utilizează în vorbire cuvintele puţin cunoscute. Pun întrebări ce ţin de text. Povestesc  cursiv despre ţară, plaiul natal. Fac concluzii. Prietenia este mai tare decât orice, mai tare decât cetăţile. 
Urmărirea reacţiilor afective.
6. Recitarea poeziei   Patria mea de către educator.
O.10
Recită expresiv poezia:
Am întrebat pe mama mea.
Ce înseamnă mamă Patria?
Aud mereu acest cuvânt
E casă, cer, este pământ? 
Şi chipul mamei a-nflorit la câte oare s-a gândit.
Priveşte tot ce te înconjoară 
E Patrie, e leagăn, Ţară!
Ascultă atent poezia, pun întrebări, exemple. Cum a-nflorit chipul mamei? Dar la ce oare s-a gândit?
Îşi spun cât de mult iubesc ţara, plaiul natal, prietenii, tot ce este bun şi frumos pe lume.


7. Creaţiile grafice
O.11
O.2
O.4
Propune copiilor să deseneze o imagine din creaţia proprie: să deseneze prietenii sau alte variante ce ţin de tema pusă în discuţie. Ascultă şi observă creaţiile grafice ale copiilor. Stimulează şi apreciază împreună cu personajele – jucării, creaţiile grafice şi verbale ale copiilor.
Desenează, comunică, se ajută reciproc. Povestesc cursiv cele descrise. Apreciază creaţiile colegiilor.
Urmărirea îndeplinirii creaţiilor grafice. Fiecare copil este încurajat şi fiecare lucrare apreciată. 
V.  Bibliografia
1. Andre de Peretti. Educaţia în schimbare. S.H. Iaşi. 1986.
2. Nicolae Oprea. Colaborare şi educaţie. Lumina, 1991.
3. Zinaida Tărîţă. Stimularea creativităţii copiilor ciclului primar, 1993.
4. Maria Călcîi, Stela Cemortan. „ Dezvoltarea creativităţii la preşcolari”. Chişinău Universitas 2001.
5. Curriculum-ul educaţiei copiilor în instituţiile preşcolare de diferite tipuri. Chişinău 1997.
6. Chirev A. „Dezvoltarea copilului prin joc, învăţare, muncă.” Bucureşti 1964.
7. „Desenul, modelajul şi lucrul manual în grădiniţa de copii.” Îndrumări metodice. Bucureşti 1965.
8. Elconin D.V. „Psihologia jocului.” Bucureşti 1975.
9. Fleorina E.A. „Jocul şi jucăria.” Bucureşti 1976.
10.  „Jocul ca parte componentă a procesului de instruire şi educaţie.”              revista „Pedagogul”. N3 1991
11.    Teplov B.M. „Voprosî hudojestvennogo vospitania.” Moscva 1947.
12.   Vitaev T.V. „Razvitie tvorcescogo voobrajenia.” Buriatia 1966.
13.    Saculina N.P. „Risovanie v doşcolinom vozraste. M.P. 1965.
14.    Kosminskaia V.B. Haledova. „Osnovî izobrazitelinogo iscustva i metodica rucovodstva izobrazitelinîh deiatelinostei.” Moscva 1987.
15.   Vîgotskii L. S. ”Voobrajenie i tvorcestvo v şk. vodr.” M. L. 1930.
16.  Ananiev B. G. „O sootnoşenii sposobnostei i odarionnosti v sb.” Problemî sposobî. Moskva 1962.
17.  Measişcev V. N. „Problemî sposobnostei” Moskva 1962.
18.  Rîbalko E. F. „Sklonnosti i sposobnosti” L. – 1962.
19.  „Valorificarea patrimoniului naţional în educaţie şi instruire. Materialele conferinţei ştiinţifice. Chişinău 11-13 decembrie” 1996.
20.  Nestor, Iacob Marius, „Creativitatea”, Ed. Ştiinţifică şi Enciclopedică, Bucureşti 1980.
21.  Ovidiu Bădina, Octavian Neamţu „Mecanismul cercetării. Consideraţii psihologice asupra scientismului. Contribuţii la teoria şi practica organizării ştiinţifice”. Bucureşti Ed. Politică, 1970.
22.  Roco Mihaela, „Creativitatea individuală şi de grup – studii experimentale”. Bucureşti, Ed. Academiei Române, 1979.
23.  Roşca Alexandru, „Creativitatea”, Bucureşti, Centrul de Informare şi Documentare în Ştiinţele Sociale, 1973.
24.  Teodorescu Barbu, Nicolae Iorga şi educaţia maselor. Bucureşti, Comitetul de Stat pentru Cultură şi Artă, 1967.
25.  Ioan Bontaş, „Pedagogie”, Ed. ALL Educational S.A. 1998


Powered by

5000+ referate online




1


