                                          METEORII ŞI METEORIŢII

       Meteorul este de fapt un fenomen ceresc şi atmonsferic, care constă în apariţia pe cer , noaptea mai ales , a unui punct luminos care se mişcă cu o viteză mare . Acest lucru este provocat de pătrunderea în atmonsferă a particulelor solide din spaţiul interplanetar , care prin frecare cu aierul , sunt volatilizate , ajungînd numai rareori sub formă de meteoriţi .
     Depe pămînt se văd anual circa 4 miliarde de meteori . Mai frecvenţi sunt la anumite date ale anului .
      Meteorit este un corp solid din spaţiul interplanetar , care străbate atmonsfera pămîntului , ajungînd pînă la sol . Masa meteoriţilor variază de la cîteva grame pînă la zeci şi sute de tone , dimiensiunile lor variază de la cîţiva milimetri pînă la zeci de metri .
     Meteoriţii constituiţi în special din fier se numesc siderite , cei care conţin silicaţi şi au forma unei pietre se numesc aieroliţi , iar meteoriţii care au un aspect sticlos de culoarea negru-verzuie, poartă numele de tectile . Pe locurile unde cad marii meteoriţi , se formează cratere . Masa corpurilor meteoritice care cad pe pămînt zilnic este de aproximativ 10-20 tone .
   Pîmăntul se intersectează în fiecare zi cu o mulţime de fragmente pe care le atrage . Cele mai mici ard complet , şi cad pe sol sub forma unor pulberi foarte fine . Arzînd , aceste fragmente formează pe cer trene luminoase şi foarte frumoase , meteorii , numiţi şi stele căzătoare .  
  Fragmentele mai mari exploadează uneori în atmonsferă , dar nu ard în întregime . Aele se găsesc sub formă de meteoriţi . Unii savanţi cred că prăbuşirea unui meteorit enorm a fost fenomenul care a provocat , cu 65 milioane de ani în urmă , dispariţia unor specii de animale , în special a dinozaurilor . În anumite perioade ale anului , de exemplu în jurul de 12 august sau 9 octombrie , pămîntul traversează orbitele unor comete , de-a lungul cărora au avut loc acumulări de fragmente . În timp ce traversează atmonsfera terestră , aceste fragmente formează  stele căzătoare , în  număr mare , încît spunem că are loc o ploaie de stele căzătoare . 
  S-a calculat că masa pămîntului creşte în fiecare an cu aproximativ 10 000 tone , datorită materiei meteoritice .
   Imaginati-va o minge de tenis mergand cu 30000 mile pe ora. Atat de mari si de rapizi sunt multi dintre meteoriti. Desi unii sunt mai mari de atat, majoritatea sunt asemanatori granulelor de nisip. Cei mai mari meteoriti sunt de obicei bucati rupte din asteroizi sau alte planete. 
        Cand acestia intra in atmosfera, meteoritii se freaca cu particulele de aer, se incalzesc pana la peste 3000 grade F. Aceasta caldura vaporizeaza majoritatea meteoritilor. 
        Obiectele extraterestre ce lovesc Pamantul, formeaza cratere de 12 pana la 20 ori mai mari decat marimea lor. 
        In vremurile stravechi, obiectele de pe cerul noptii au condus la superstitii si au fost asociate cu zeitati. Meteoritii erau considerati cadouri de la zei. Altii credeau ca zeii isi manifestau astfel furia. Pana in secolul al XVII-lea, multi au crezut ca acestia (meteoritii) erau fulgere de piatra. Numerosi oameni de stiinta erau sceptici cu privire la faptul ca "pietrele" ar putea sa cada din nori sau din cer si de multe ori ei refuzau sa-i creada pe cei ce pretindeau ca au vazut astfel de obiecte. 
        Unul dintre cei mai semnificativ eveniment legat de meteoriti este cel din 30 iunie 1908 din Siberia, cand au fost distruse mii de hectare de padure. Pe o distanta de cateva sute de km, martorii acelui eveniment au vazut o uriasa minge de foc strabatand cerul, lucru ce dovedeste ca meteoritul a lintrat in atmosfera intr-un unghi ascutit. El a explodat, dand nastere la vanturi puternice si zgomote asurzitoare si cutremurand pamantul. Nu s-a gasit niciodata nici un meteorit si timp de multi ani oamenii de stiinta au crezut ca explozia a fost cauzata de o cometa. Acum, predomina teoria conform careia un meteorit a explodat deasupra pamantului. 
        Cel mai mare meteorit recuperat in SUA a cazut intrun camp de grau in sudul statului Nebraska in 1848. Martorii au afirmat ca au vazut o imensa minge de foc in miezul zilei mai stralucitoare decat soarele. Meteoritul a fost gasit ingropat la 3 metri in pamant. El cantarea 1180 kg. 
      
  Cel mai renumit crater meteoritic din SUA se gaseste in Arizona si este urias. Marginile se ridica la 50 metri deasupra pamantului si este adanc de 200 m. Diametrul este de aproximativ 1,6 km. Acesta este primul crater care s-a dovedit a fi produs de un meteorit acum 20-50 mii ani in urma. 
        Ploaia de meteoriti: Cand o cometa se apropie de soare, o urma de praf si alte resturi raman pe orbita. Cum Pamantul orbiteaza in jurul soarelui, el traverseaza aceste campuri cu resturile ramase dupa trecerea cometei. Aceste resturi patrund in atmosfera si se aprind creand aceste privelisi uimitoare, ploile de meteoriti.           

Meteorii sunt bucati mici de fier si roca rezultate in urma coliziunii dintre asteroizi. De asemenea ei s-au putut forma in urma dezintegrarii cometelor in fragmente. Multi meteoriti cad in atmosfera pamantului, dar majoritatea ard din cauza frecarii inainte sa atinga Pamantul. Acestia sunt numiti meteori cand cad prin atmosfera si meteoriti , daca ei sunt gasiti pe suprafata pamantului. 
            Tipuri de meteoriti
Iron
alcatuiti din fier si nichel;
similari asteroizilor de tip M.

Stony Iron
amestec de fier si material pietros, asemeni asteroizilor de tip S.

Chondrite
cei mai multi meteoriti fac parte din aceasta clasa;
sunt similari ca si compozitie cu mantaua si crustele planetelor terestriale.

Carbonaceous Chondrite
foarte asemanatori, ca si compozitie cu soarele, mai putin volatili;
similari cu asteroizii de tip C.

Achondrite
similar cu bazaltul; se presupune ca originea lor este de pe Luna sau Marte.





Cometele au un nucleu de cîţiva kilometri , format dintr-un amestec de gheaţă , blocuri de rocă şi pulbere . 
   Cînd se apropie de soare , acest nucleu se încălzeşte şi emană gaze şi pulberi , atunci se constituie în jurul lui o aoreolă luminoasă , coama . Apoi  aceasta se alungeşte în direcţia opusă soarelui şi formează o coadă de gaz albăstruie , subţire şi rectilinie . Aceste cozi au uneori o lungime de multe sute de milioane de kilometri . În general cometele îşi pierd puţin cîte puţin gaz , dar îşi păstrează nucleul de rocă , astfel devenind asteroizi . Alteori ele se dezintegrează mai violent şi se prăbuşesc pe o planetă sau pe soare . Anumite comete , numite periodice , urmează orbite alungite , care le poartă în mod sistematic în apropierea soarelui . Una dintre cele mai celebre este cometa Halley , care revine la aproximativ 76 de ani . La ultima sa revenire din 1986 , ea a fost survolată de sondele spaţiale . Astronomii cred că într-o regiune foarte îndepărtată de soare , deci foarte rece , se mişcă miliarde de comete . De acolo ar veni cele pe care le observăm noi . Conservate intact , ca într-un congelator , cometele permit astronomilor să înţeleagă mai bine cum s-a format sistemul solar .      
    Cometa este formată din mai multe părţi , în primul rînd deosebim capul şi coada . Capul ne dă impresia unui nor  , mai des spre centru şi din ce în ce mai rar spre margine . prin el se zăresc stelele . Ca mărime , capul întrece pînă şi soarele . În mijlocul lui se găseşte un sîmbure deosebit de luminos , acesta e nucleul cometei . Coada cometei este mai lungă decît distanţa dintre pîmănt şi soare . Dacă am transmite dim capul cometei un semnal luminos , el ar face 10 minute pînă ar ajunge la capătul cozii . Cît despre sunet , el ar călători pe acest drum vreo 20 de ani .
   Gazele din cap  , cianogen , carbon biatomic , hidrocarburi etc , mai multe din acestea fiimd elctrizate , sunt de mii de ori mai puţin dense decît aierul . Cît despre gazele din coada cometei , ele sunt şi mai rare . Toată cometa nu conţine decît foarte puţină materie .
   Acţiunea de respingere a cometelor de către soare a fost de mult observată de către astronomii , printre cei care au cercetat-o numărîndu-se în antichitate filozoful german Seneca  şi astronomii chinezi , iar mai tîrziu , marele Kepler . În secolul trecut , studiul acestui fenomen a fost mult adîncit de învăţatul F.A.Bredihin , care este creatorul teoriei mecanice a cozilor cometelor . 
  Explicaţia a fost dată de descoperirea presiunii luminii . Presiunea exercitată de razele luminoase emanate de soare asupra pămîntului atinge zilnic 60 000 tone . Această apăsare nu are însă un efect vizibil  , deoarece este incomparabil de mică faţă de atracţia soarelui asupra masei mari a pămîntului .
  Giganticii nori gazoşi ai cometelor oferă în schimb razelor solare o suprafaţă foarte mare pentru a-şi execita presiunea , şi nu au decît o masă foarte mică care să fie atrasă de soare . de aceea respingerea este mult mai mare decît atracţia .
   Presiunea luminii solare este deci acea care împinge cozile dintr-o direcţie întodeauna opusă soarelui . După cum a arătat Bredihin , cu cît puterea de respingere a luminii solare asupra corpusculelor care formează coada este mai mare faţă de atracţia soarelui , cometa are o coadă mai dereaptă .
   Pe măsură ce se apropie de soare , devine din ce în ce mai luminoasă , iar viteza ei creşte treptat , nici un alt corp ceresc nu se apropie mai mult de soare decît aştrii cu coadă . după ce trece de soare , apoi de pămînt , jupiter , pluto , lumina cometei slăbeşte tot mai mult , pînă ce se stinge aproape cu totul . Nici nu este de mirare , căci aproaope toată lumina cometei a venit de la soare . Coada , care s-a micşorat treptat cu cît cometa s-a îndepărtat de astrul zilei , dispare pînă la urmă cu totul , deoarece gazele , care nu mai sunt respinse de presiunea luminii solare , se adună din nou în jurul nucleului .
  





  De unde vin micro-meteoritii?                                                                                      Cercetatorul francez Franзois Raulin, specialist in exobiologie, considera ca micro-meteoritii sint, in primul rind, singurii "martori" ai formarii Sistemului Solar. Dar, sa ascultam povestea formarii Soarelui si a planetelor din Sistemul Solar, pe baza careia Franзois Raulin isi cladeste teoria: "Un imens nor de praf interstelar s-a transformat intr-o nebuloasa primara care, ulterior, a dat nastere unei protostele (tinarul Soare), precum si unor planetezimale" (corpuri foarte mici, la inceput cu forme neregulate, care orbitau in jurul Soarelui), un fel de embrioni ai viitoarelor planete, care au evoluat diferit, in functie de masa lor si de distanta fata de steaua centrala, aflata si ea in formare. Cele mai apropiate si implicit cele mai calde au pierdut o mare parte din elementele lor volatile si s-au transformat in planete telurice, cu o foarte mare densitate - Mercur, Venus, Terra, Marte. Planetele mai indepartate de Soare au conservat elementele usoare ale nebuloasei - hidrogen si heliu - si astfel s-au format planetele gigant, gazoase - Jupiter, Saturn, Uranus si Neptun".
Si totusi, ce legatura au micro-meteoritii cu toata aceasta poveste? Potrivit acestui scenariu, meteoritii ar reprezenta singurii "martori" ai formarii nebuloasei solare, in sensul ca cei mai multi dintre acestia ar pastra in componenta lor pina la 91% materie interstelara pre-solara (deci dinainte de formarea Soarelui), mai mult sau mai putin modificata in timp. 
Care este compozitia micro-meteoritilor "martori"?                                                         Adeptii acestei noi teorii considera ca in perioada formarii nucleului Soarelui si a formarii planetelor, spatiul cosmic era "populat" de o sumedenie de corpuri cosmice, de diferite dimensiuni, printre care se aflau si micro-meteoritii. In ansamblu, ar fi vorba de asa-numitul "praf interstelar". Bazindu-se mai departe pe aceasta teorie, exobiologii si-au concentrat atentia asupra compozitiei micro-meteoritilor. Cercetarile au condus la concluzia potrivit careia micro-meteoritii nu ar fi reprezentativi pentru materia comuna Sistemului Solar intern. Dimpotriva, acest "praf interstelar" (micro-meteoritii) este aproape in exclusivitate compus dintr-o materie de tip "condrit carbonat", destul de rara daca se raporteaza la intreaga "colectie" de meteoriti ajunsi pe Terra si cercetati. De fapt, micro-meteoritii formati pe baza de "condrit carbonat" ar reprezenta doar 4% din totalitatea meteoritilor. Majoritatea celorlalti sint formati dintr-o materie de tip "condrit obisnuit", iar meteoritii-bolizi, giganti sint alcatuiti dintr-o cu totul alta materie, dominant fiind fierul, de unde si denumirea lor de "meteoriti de fier".
La rindul sau, denumirea de "condrit carbonat" s-a dat pornindu-se de la faptul ca micro-meteoritii in discutie sint cei mai bogati in carbon (3% din compozitia lor) si, de asemenea, in apa (20%) - elemente esentiale vietii. In plus, majoritatea dintre ei au o cota foarte ridicata de minerale hidrate (silicati, diverse "argile", cum ar fi smectita), precum si hidrocarburi, acizi carboxilici, compusi carbonici, acizi aminati, sulf. Toate aceste elemente intra in compozitia materiei biologice; se gasesc in proteine si in acizi nucleici. Ansamblul elementelor organice depistate a fost denumit CHON, deoarece, pe linga carbon (C), micro-meteoritii, ca, de altfel, si cometele, contin si hidrogen (H), oxigen (O) si azot (N). Cu toate acestea... 
CHON exista si in macro-meteoriti                                                                                     Asadar, de ce ar atribui sustinatorii scenariului actual numai micro-meteoritilor rolul de a fi adus din Cosmos viata pe Terra? 
Pentru simplul motiv, argumenteaza ei, ca micro-meteoritii rezista mai bine la patrunderea in atmosfera terestra. Datorita dimensiunii lor mici, viteza de traversare a atmosferei este suficient de redusa si, astfel, impactul cu solul nu este violent, fapt ce exclude alterarea compozitiei lor chimice. De asemenea, avind o dimensiune de ordinul milimetru-centimetru, riscul supraincalzirii, deci al alterarii materiei componente, sau chiar al topirii acesteia in procesul de frecare, este minor. In plus, apreciaza specialistii, minusculii meteoriti, spre deosebire de cei grei, isi incetinesc viteza la altitudini de peste 80 km, adica in stratul de aer mai putin dens, unde undele de soc nu pot sa se propage, fapt care permite supravietuirea particulelor friabile. Si atunci...


  

     Nu toate cele peste 500 de comete trecute astăzi în cataloagele astronomilor au aceiaşi formă . Cozile lor sunt uneori mai scurte , alte ori mai lungi , uneori simple , alte ori sub formă de evantai foarte larg . Cîteodată cometa nu are deloc coadă şi arată ca un norişor rotund şi albicios , cu un nucleu deosebit de luminos . Cele mai multe comete au o strălucire slabă , ceea ce explică de ce oamenii ajung atît de rar să le vadă cu ochiul liber de pe pămînt . cu instrumentele lor , astronomii ajung însă să descopere în fiecare an cîteva .
   Dintre cometele mai cunoscute , cometa Encke revine în apropierea  pămîntului nostru din depărtările unde a dus-o calea ei , la fiecare 3 ani , iar cometa Halley la fiecare 75 de ani .     
   Problema revenirii cometelor , mai precis a periodicităţii lor , care acum este demult rezolvată , a fost vreme îndelungată obiectul unor dicuţii înverşunate .
  Mulţi astronomi vestiţi , printre care şi Kepler , susţineau că aştri cu coadă se deplasează întodeauna în linie dreaptă , şi deaceea se apropie o singură dată de pămînt , pentru ca apoi să piară pentru todeauna în depărtările nesfîrşite ale cosmosului .  Acela care a dovedit că această concepţie e profund greşită a fost savantul englez Edmont Halley . El a stabilit că de fapt cometele observate în 1531 , 1607 , 1682 nu fuseseră comete diferite , ci o aceeaşi cometă , care se roteşte în jurul soarelui pe o cale eliptică , supunîndu-se legii atracţiei universale . calculîndu-i orbita , Halley a avut îndrăzneala să susţină că va reveni , devenind vizibilă în 1758 .
   Această genială previziune s-a confirmat pe deplin , din păcate după moartea învăţatului . Astrul a primit numele său . Ulterior , cometa s-a mai apropiat de pămînt , conform prevederilor , în 1853 , 1910 , 
   Astăzi venirea unei comete în regiunea cerească din apropierea pămăntului , unde devine vizibilă , poate fi aproape totdeuna prevăzută  , ca şi producerea unei eclipse , deşi nu tot atît de precis .
  Acestea nu pot fi însă o previziune de o precizie desăvîrşită deoarece cometele sunt nişte corpuri diafane , cu volum mare , dar masa mică , şi sunt uşor influenţate în mersul lor de gravitaţia planetelor .
  În afară de asta cometele pot păţi unele accidente . Aşa s-a întîmplat cu cometa Biela , descoperită în 1826 de astronomul ceh Belîi , care revenea fiecare 7 ani .Cu prilejul uneia din întoarcerile ei , în 1846 , cometa a sosit ruptă în 2 . În 1852 , cele 2 părţi ale cometei au revenit spre soare , dar şi mai depărtate , după care nu s-a mai întors .
  Multe comete se destramă asemenea acesteia  . Îngrămădirea de pietre a nucleului lor se întinde într-un şirag lung de sute de milioane de kilometri , formînd adevărate roiuri meteorice .
  Printre cometele mai recent descoperite se numără cometa Arrend –Rolland (1956) şi cometa Mrkos (1957).
  Avea dreptate marele savant Kepler cînd spunea că pe cer sunt tot atîtea comete , cîţi peşti sunt în ocean .


















                                                   PREFAŢĂ

       În jurul soarelui , în afară de planetele mari şi sateliţii lor , se învîrtesc o mulţime de    corpuri mici , asteroizii , al căror diametru nu depăşeşte căteva sute de kilometri , cometele , meteoriţii şi  pulbera cosmică .

Spaţiul care separă principalele planete nu este gol , prin el circulă o mulţime de aştri mai mici , de dimensiuni diferite . Acestea sunt micile planete , sau asteroizii , cometele , care  devin uneori vizibile cu ochiul liber în apropierea soarelui , blocuri de rocă şi pulberi . Astrul care s-ar fi obţinul prin adunarea laolaltă a tuturor acestor corpuri ar fi mult mai mic decît pămîntul .  






Materiale 

*Internetul
*Universul , compartimentul asteroizi şi comete
*Ghidul cosmosului , de Ion Corvin Sîngerozan 
*Călătorie în univers , de I.M.Ştefan



