Franz Kafka - Biografia



         La 3 iulie 1883 se naşte, la Praga, Franz Kafka, primul copil din şase al negustorului înstărit Hermann Kafka, originar din satul Wossek din Cehia de sud şi al Iuliei Lowy, a cărei familie numără rabini, medici şi figuri de neconformişti, înclinaţi spre visare şi aventură. Franz moşteneşte caracterele familiei materne. 
         După învăţămîntul primar în limba germană, Kafka îşi continuă studiile la liceul Alstädter Deutsches Gymnasium, cel mai sever liceu din Praga de odinioară. În timpul şcolarităţii asistă la declanşarea animozităţilor naţionale chiar printre copii. Se consideră ateu şi socialist. 
         
         În amintirea colegilor săi, imaginea lui Kafka este a unui adolescent retras, rezervat, timid, dar prietenos, blînd şi serios. Îşi începe studiile universitare, atras întîi spre chimie de influenţa lecturilor ştiinţifice, apoi spre germanistică, dar după cîteva luni, supunîndu-se voinţei paterne, studiază dreptul. 
         
Pasionat de literatură şi filozofie, Kafka asistă la conferinţa despre Schopenhauer a unui coleg, Max Brod, ţinută la o asociaţie studenţească; prietenia care se înfiripă va fi durabilă şi fructuoasă pentru posteritate; Brod, care i-a păstrat şi publicat manuscrisele după moarte, făcându-l cunoscut printr-o serie de scrieri notabile, l-a încurajat de la început să scrie şi să publice, uneori smulgîndu-i manuscrisele din mînă. În Biografia sa, Brod scrie despre această perioadă: “Gusturile sale intelectuale nu mergeau spre pretenţios, bolnăvicios, bizar, grotesc, ci spre tot ce e mare, sănătos, simplu şi solid clădit, ce ajută omul să se purifice şi să se regenereze”. Astfel respinge avangardismul epocii, decadentismul şi pe “groteştii” praghezi. Lecturile sale de predilecţie fiind Hebbel, Grillparzer, Byron, Amiel, apoi Hamsun, Hoffmansthal, Th. Mann, Flaubert, Stendhal, Stifter, Hesse, mai tîrziu Dostoievski, Tolstoi, Strindberg. 
         Din relatarea lui Brod reiese şi că tînărul Kafka era destul de sportiv, nicidecum fricos cînd era vorba să ajute pe alţii, încurcat şi dezasperat însă în tot ce privea persoana sa. În primii ani de prietenie, Brod ignora activitatea literară a lui Kafka. Apoi, datorită încurajărilor sale, acesta a consimţit să publice, dar primele încercări sau au fost distruse de autor sau au fost pierdute. 
         În iunie 1906 îşi ia doctoratul în Drept şi, după o vacanţă la un unchi, medic la ţară, îşi începe stagiul obligator de un an la tribunalul corecţional, apoi la cel civil din Praga. Practica şi-o face în biroul avocaţial al unui unchi. 
         Perioada în care a lucrat ca funcţionar la o societate de asigurări sunt secvenţe de viaţă împrumutate artistic personajelor din romanele sale.
         Deşi e mereu chinuit de dorinţa de a scrie şi de a avea timp liber, nu se va putea decide să părăsească profesia de funcţionar. 
         În 1910 începe să noteze reflecţii într-un jurnal. Timp de 13 ani îşi consemnează gîndurile cu regularitate. Discret cu privire la viaţa sa intimă, bogat în deşirante plîngeri în legătură cu dificultăţile întîmpinate la scris, piedici din afară, dar şi îndoieli asupra menirii sale, inhibiţii şi probleme create de oboseală – jurnalul aduce, pe lîngă impresii despre cărţi şi spectacole, descrieri minuţioase de persoane şi gesturi şi mărturisiri preţioase cu privire la viaţa sa spirituală. Jurnalul său atestă că orele de birouîl oboseau peste măsură, consumîndu-i timpul şi energia diminuată ceva mai tîrziu de frecvente insomnii şi de exasperarea pricinuită de condiţiile neprielnice pentru scris în casa părintească. 
         În 1911 consemnează eforturi de a-şi reface sănătatea şubredă devenind vegetarian, renunţînd la alcool şi tutun, practicînd înotul, echitaţia şi frecventînd, vara, colonii naturiste. 
         Viaţa sa sentimentală este sublimată definitiv, datorită temerii de fixare, Kafka preferînd logodna căsătoriei, dragostea platonică apropierii dintre îndrăgostiţi. Practică, mereu în postură de veşnic logodnic, amînarea gesturilor decisive: în 1912 se îndrăgosteşte, pare-se, de la prima vedere, de Felice Bauer, în 1913 îi face o vizită la Berlin, în iunie 1914 se logodeşte în sfîrşit, în ianuarie1915 o revede, în 1916 călătoresc împreună, în 1917 se logodeşte a doua oară, dar rupe cu ea în decembrie a aceluiaşi an; în 1919 se logodeşte cu Julie Wohryzec, în 1920 – cu Milena Iesenka, rupe logodna cu Julie Wohryzec, în 1920 – cu Milena Iesenka, rupe logodna cu Julie, apoi îşi exprimă, în 1923, dorinţa de a se căsători cu Dora Dymant – părtaşa ultimului său an de viaţă. 
         
         
         
         
         
         
         
         
         
            Tatăl - Hermann Kafka, răzbătător şi energic, reuşeşte pe drumul ascensiunii sociale, după o copilărie nevoiaşă, şi familia se mută din vechiul ghetou – care, cu magherniţele şi uliţele sale întortocheate, va lăsa o impresie neştearsă în memoria scriitorului – în centrul elegant al oraşului. 
            Sub efectul traumatizant al autorităţii paterne, Kafka îi circumscrise astfel în faimoasa Scrisoare către tatăl, din anul 1919, un document de peste 100 de pagini, prin care speră să obţină mai multă înţelegere din partea tatălui:  
“Din fotoliul tău guvernai lumea. Părerea ta era cea justă, orice altă părere […] extravagantă, anormală. Şi încrederea ta în tine era aşa de mare, încît nu simţeai nevoia să rămîi consecvent pentru a avea dreptate […]. Ai luat în ochii mei caracterul enigmatic al tiranilor […]. Trăiam mereu ruşinat […]. Lumea mi se părea divizată în trei: o parte în care trăiam ca sclav, […] supus unor legi pe care nu eram capabil să le respect, alta foarte îndepărtată, în care trăiai tu, ocupat să guvernezi […] şi o a treia, unde trăiau toţi ceilalţi, fericiţi, scutiţi de porunci şi de ascultare.”
        Dar trimis mamei sale - Julie Lowy - pentru a fi predat, aceasta îl  înapoiază, aşa că destinatarul nu va lua cunoştinţă de analiza plină de reproşuri a relaţiilor dintre tată şi fiu. Sentimentul de teamă şi umilinţă în urma dojenilor tatălui din pricina pasivităţii şi nevredniciei sale explică mult din psihologia scriitorului, cum reiese clar din această scriere importantă. 
         
        Din 1921, din cauza bolii sale – o tuberculoză pulmonară, starea sa de sănătate se agravează, iar viaţa lui Kafka de aici înainte constă din şederi în diferite staţiuni climaterice, cu întoarceri sporadice la Praga. 
        Asprimile iernii berlineze din 1923-1924 intensifică tristeţea în faţa spectacolului dezolant al mizeriei din acele momente culminante ale inflaţiei. Kafka suferă privaţiuni, pensia fiindu-i redusă de devalorizarea continuă şi vertiginoasă a banului. După violente accese de febră, se vede obligat să ceară ajutorul familiei. Unchiul său meidc, vine să-l îngrijească. Kafka o sileşte pe Dora să ardă în prezenţa sa o seamă de manuscrise. 
         
         În martie 1924, Brod îl aduce la Praga. Întoarcerea la familie e resimţită ca o înfrîngere. Cum starea sa se înrăutăţeşte rapid, e transportat la diverse sanatorii. Din pricina durerilor în laringe, abia mai poate mînca şi se înţelege cu vizitatorii prin bileţele. Primeşte răspuns negativ de la tatăl Dorei, la cererea sa în căsătorie. 
         În preziua morţii, Kafka scrie o scrisoare lungă către părinţi, evocând o mulţime de amintiri. Sinţindu-şi sfîrşitul, îi cere doctorului Klopstock imperios morfina care i se refuzase: “Omoară-mă, altfel eşti un ucigaş!” 
         
Moare la 3 iunie 1924.


 


Universul operei


Opera prozatorului este formată din:

a) nuvele care anticipă, prin eroi, temă şi formă epică, universul absurd al romanelor ulterioare. 

     În Verdictul, spre exemplu, autorul prezintă drama senilităţii unui tată care îşi acuză fiul de ingratitudine, în ciuda afecţiunii acestuia, rostind profetic verdictul: “Te osândesc la moarte prin înec”. Kafka alege, astfel, o evoluţie epică ce îi permite cititorului să-l urmărească pe fiu într-o transă paralelă existenţei, aruncându-se în valurile râului din apropiere şi rostind, ca un fel de disculpare: “Dragi părinţi, v-am iubit totuşi mereu”. Dacă textul anterior propunea lectorului un timp de absurd ce conţinea ideea de fatalitate prezisă întocmai ca în tragediile greceşti, nuvela Metamorfoza dezvăluie un absurd de factură fantastică, prezentat cu mijloacele grotescului. Axată pe o dramă a transformării, proza în discuţie reţine prin incredibilul metamorfozei unei entităţi umane într-un oribil miriapod. Accentul nu cade însă pe revelaţia eroului sau pe imposibilitatea acestuia de a-şi accepta noua formulă de existenţă, ci de faptul că autorul îşi sileşte personajul să evolueze în mediul preexistent transformării şi lîngă aceiaşi oameni, cărora le stârneşte încontinuu repulsia. În Colonia penitenciară, atenţia cititorului este polarizată într-o manieră inedită de execuţie, absurdul constând aici în sistemul justiţiar artificial conceput şi pus în practică printr-o maşină specială de tortură. Orice vinovat era pedepsit cu ajutorul unei grape de sticlă, care scria vina pe trupul osânditului.

b) romane care propun, în literatura secolului al XX-lea, parabola absurdă, având în comun înţelegerea vieţii ca farsă tragică.

     Castelul (1926) este construit în întregime pe schema dramei inaccesibilităţii, tradusă alegoric prin opoziţia ideal – realitate. Personajul central al cărţii, arpentorul K., renunţă deliberat la lumea cunoscută pentru a accede într-un fel de Mecca, tărâm promis al absolutului, simbolizat în roman de imaginea castelului. 
     America (1927) propune o altă dramă, a culpabilităţii, dezvoltată nefiresc nu din asumarea unei greşeli, ci din inducerea unei stări de vină. Eroul romanului, un pribeag pedepsit de părinţi pentru o vină existentă mai mult în imaginaţia lor, se iniţiază în modul de viaţă american, sfârşind prin a fi o victimă perfectă a familiei care-i hotărăşte exilul, a autorităţilor cărora nu li se poate supune şi a lui însuşi, întrucît călătoria nu-i revelează nici o aptitudine de luptător. 
     Procesul (1925) apare chiar de la prima lectură ca o parabolă a sancţiunii omului prin destin, iar aceasta devine sursa principală a absurdului cărţii. Şi acest roman dezvăluie o dramă, a vinovatului fără vină, a existenţei percepute ca farsă absurdă. 
     
     c) memorialistică, formată din însemnări şi scrisori reunite în volumul al VI-lea din ediţia operelor complete (1937), cu titlul Jurnale şi scrisori. 


Procesul
         	
	Procesul este o carte despre o lume din care lipseşte certitudinea. Acţiunea începe şi se dezvoltă sub semnul îndoielii, al supoziţiei extinse la toate nivelurile. Prima frază din roman consemnează un amănunt care şochează prin conţinutul său nefiresc şi prin lipsa de precizie şi cauzalitate: “Pe Josef K. îl calomniase pesemne cineva, căci, fără să fi făcut nimic rău, se pomeni într-o dimineaţă arestat”. Aşadar, cititorul ia act de faptul că un străin îi spune protagonistului cărţii că este arestat, îl ridică şi îi cere lucrurile pe motiv că la magazine n-ar fi în siguranţă. Arestul are loc exact în dimineaţa în care Josef K. împlineşte 30 de ani. K. imediat este dus în salon, unde, spre surprinderea lui, doi paznici îi mîncau micul dejun. Ei îl anunţă că este arestat, dar cu toate acestea poate să meargă liber la servici. Fără a ieşi din perplexitate, eroul se întoarce în camera sa, iar începînd cu a doua zi îşi continuă viaţa normală de prim-procurist la o mare bancă. 
         Josef K. este trimis – fără explicaţie – să caute tribunalul, unde urma să i se ia într-o duminică primul interogatoriu. Bătând la toate uşile şi întrebînd la întâmplare de tâmplarul Lanz, K. realizează că birourile tribunalului se află în podul unei clădiri cu apartamente şi camere de închiriat. Aspectul acestei clădiri era deplorabil, avînd un aspect sărăcăcios şi mizerabil. Aflarea justiţiei într-o asemenea clădire îi dădea lui K. şi mai mult dezgust faţă de ea, dar totodată îi dădea mai multă siguranţă. După ce găsi camera în care urma să fie interogat, de asemenea rămase frapat de cele văzute:
         
         “K. crezu că nimerise la o întrunire publică. O mulţime de oameni, cît se poate mai feluriţi, umpleau o încăpere nu prea mare, cu două ferestre, înconjurată, la mică distanţă de tavan, de-o galerie înţesată şi ea de lume, şi unde spectatorii nu puteau să stea decît încovoiaţi, cu cefele şi spinările lipite de plafon. […] Mulţi dintre ei îşi aduseseră perne, pe care şi le puseseră între cap şi plafon, ca să nu-şi lovească ţestele.”
         
          De asemenea şi îmbrăcămintea celor prezenţi îl deruta: 
         
         “Cei mai mulţi dintre ei erau îmbrăcaţi în negru şi purtau redingote lungi, de ceremonie, care le atîrnau lălîi pe corp. Pe K. numai îmbrăcămintea aceasta îl deruta; dacă n-ar fi fost ea, s-ar fi crezut la o întrunire politică de cartier.”
         
         Deşi K. sperase că primul interogatoriu va fi şi ultimul, totuşi în urma interogării fusese dezamăgit, fiindcă judecătorii i-au spus că doar şi-a complicat şi mai mult situaţia, şi că el nu realizase ce şansă a ratat: 
         
“- Vreau numai să-ţi atrag atenţia, îi spune judecătorul, că astăzi te-ai păgubit singur, fără să-ţi dai seama, de avantajul pe care un interogatoriu îl reprezintă oricând pentru un arestat.
K. râse, privind spre uşă.
- Bandă de golani! Strigă el, vă dăruiesc toate interogatoriile!”
         
         Judecătorii stabiliseră cu el că interogatoriile vor avea loc duminicile, pentru ca să nu-i încurce cu nimic în desfăşurarea activităţii sale profesionale. În următoarea duminică, cînd sosise, aflase spre surprinderea sa că nu va mai avea loc un nou interogatoriu. Atunci avusese ocazia să-l întîlnească pe proprietarul camerii în care se făceau interogările şi fiind invitat de acesta să urce în podul clădirii, acolo unde erau biruorile judecăţii, K. rămăsese din nou dezgustat de cele văzute, ba chiar mai mult, pînă la urmă i se făcuse rău din cauza aerului închis şi atmosferei sufocante, încît fusese nevoit să fie scos afară de doi funcţionari ai judecăţii, care ajunşi la scările care făceau legătura dintre ultimul etaj şi pod, începuseră lor a li se face rău de aerul curat pe care îl inspirau. Deci se produce un paradox: invinuiţiii se sufocă şi li se face rău în “Judecătoria” propriu-zisă, iar funcţionarilor acestei instituţii li se face rău în afara ei. Iată o mică descriere a atmosferei care predomină în birourile “Judecătoriei”:
         
         “Soarele arde grozav de tare şi bîrnele acoperişului sînt închise; din cauza asta aerul devine greu şi apăsător. Nu prea e un loc potrivit pentru birouri, cu toate avantajele pe care, altminteri, le-ar putea avea. Uneori, în zilele cînd au loc, şedinţele mai mari – şi asta se întîmplă destul de des – aerul devine aproape irespirabil. Şi dacă te mai gîndeşti că aproape toţi locatarii vin să-şi întintă rufele aici – doar nu poţi să le interzici asta cu desăvîrşire – atunci n-o să te mai miri că ţi s-a făcut rău.”

	Josef K. avea un unchi – Albert K., căruia el îi mai spunea şi “Fantoma de la ţară” -  care aflînd despre procesul lui Josef, a venit cu o falcă în cer şi alta în pămînt în biroul lui K. cerîndu-i explicaţii: cum de a putut el să le facă una ca asta, cum a putut să păteze numele familiei, tocmai el – care era mîndria neamului lor (deoarece ajunsese la postul de prim-procurist la o mare bancă). După o mică discuţie cu “Fantoma de la ţară”, aceasta îl duce la un vechi prieten de-al său, avocatul Huld, care fiind bolnav îşi primea toţi clienţii acasă. 
	În scurt timp de la angajarea acestui avocat, K. începe să se dezechilibreze, la servici nu se mai poate concentra asupra sarcinilor sale, clienţii sunt nemulţumiţi de modul în care sunt trataţi. Toate aceste eşecuri, K. le dă pe spinarea avocatului, spunînd că înainte de-al fi angajat totul mergea bine, iar procesul practic nici nu-i afecta viaţa. Astfel K. renunţă la serviciile avocatului Huld. 
         Dar din păcate problemele sale nu se îmbunătăţesc, el la servici este în continuare absent şi fiind presat de concurenţa unui coleg-rival, devine din ce în ce mai dezechilibrat. Unul dintre clienţii săi, un industriaş, observă starea prostă în care se alfă K. şi se decide să-i dea un mic sfat. Acesta îi spune că cunoaşte un pictor – Titorelli – care l-ar putea ajuta. Acest pictor este angajat la tribunal, el pictînd tablouri pentru judecători. De această meserie se ocupa tocmai şi tatăl său, şi deci i-ar putea fi de folos.
         Ajuns la pictor, care locuia într-o altă clădire decît cea în care fusese K. la interogatoriu, cînd a vrut să iasă pe o altă uşă care-i propusese pictorul, K. fusese frapat de ceea ce văzuse: birourile tribunalului. Aceasta îl buimăceşte pe K., el începând să realizeze că lumea întreagă este o farsă justiţiară. De aici şi replica pictorului Titorelii:
         
“- Nu ştiaţi că tribunalul are birouri aici? Aproape în fiecare pod există birouri ale tribunalului; de ce n-ar exista şi aici?”
         

         În urma celor spuse, este evident că avem în faţă un proces neobişnuit, fiindcă pe de o parte lipseşte motivul învinuirii, iar pe de altă parte avem o instituţie de Judecată absolut diferită de cea normală, atît prin amplasarea sa “aproape în fiecare pod” şi cu judecători neobişnuiţi, cît şi prin cu modul de a desfăşura un proces. 
         Aflîndu-se la pictor, K. aflase că sunt trei tipuri de achitări cu procesul său: achitarea reală, achitarea aparentă şi tărăgănare la nesfîrşit. Titorelli i-a explicat în ce constă fiecare tip de achitare. Nici una din aceste achitări nu-l scuteau pe K. proces, doar era o tărăgănare la nesfîrşit. Acest proces  s-a dovedit a fi la nesfîrşit. El are doar început, iar sfîrşitul său se numeşte moarte propriu-zisă a acuzatului. 
         Sub lumina rece şi palidă a Legii oamenii se transformă în acuzatori şi acuzaţi, nelipsind nici categoria executorilor intermediari, toţi însă constituind un aparat demonizat aservit justiţiei sau sistemului funcţionăresc. Vina apare ca ceva indiscutabil care trebuie ispăşită, orice hotărîre luîndu-se după principiul: “vina e întotdeauna mai presus de orice îndoială”. Singura realitate psihică e aceea a vinii asumate, conştientizate. E pivotul vizibil al tragismului kafkian. 
         Localul judecătoriei în Procesul rămîne veşnicul labirint dedalic de nepătruns, orizontul ocult care înceţoşează sensurile şi le fac imperceptibile. Uşile închise nu se vor deschide vreodată: dimpotrivă, se închid şi mai tare în taină. Actul iniţiatic este pus, fatalmente, sub semnul eşecului. Eroii nu vor izbuti nicidecum să mişte vreun moment, vreo etapă a lui, fiind zadarnic apriori. Ceţurile zădărniciei se fac din ce în ce mai dese, luminile se împuţinează şi ele progresiv. “Misterul” e de nepătruns, căci sala judecătoriei se transformă într-un dincolo transcedental, într-un lucru în sine kafkian, într-un domeniu intangibil. 
	K., după vizita făcută pictorului, după cîtevai zile primeşte de la directorul băncii o însărcinare: să îl însoţească pe un oaspete din italia în catedrala oraşului. La ora în care trebuia ca cei doi să se întîlnească – în catedrală – italianul nu venise. În schimb venise cu totul surprinzător un preot, preotul închisorii. Întâlnirea dintre K. şi preot, apare – atât personajului, cât şi lectorului – şi mai derutantă, întrucît clericul nu este un intermediar în relaţia uman-divin, ci în relaţia justiţie-acuzat. Această secvenţă este, de fapt, o altă etapă în procesul de culpabilizare a protagonistului. 
         Necesitatea închide omul kafkian în cercul ei strîmt. De fapt, în faţa acestuia nu apar piedici pur şi simplu, ci un sistem de obstacole, nu uşi ca atare, ci o organizare sistematică a intrărilor sub formă de labirint. El nici nu cunoaşte impactul cu ele, neforţîndu-le, nedeschizîndu-le. Le prevede şi le presimte. Le bănuieşte cu o siguranţă de neclintit. Preotul îi spune lui Josef că Scripturile care preced Legea spun că are de a face, aşadar cu Paznicul, în spatele căruia există acest sistem de obstacole. Omul kafkian abia vine la Lege, pe cîtă vreme paznicul se află de mai multă vreme acolo. E neîndoielnic faptul că e pus în slujbă de Lege, încît a te îndoi de demnitatea paznicului în faţa Legii configurează de acum o ierarhie, el este slujitorul ei, aparţine Ei, fapt care-l face superior omului comun. 
         Procesul dezvoltă în linii narative ceva mai ramificate parabola pe care i-o relatează preotul lui Josef K. Paznicul îi spune omului venit de la ţară că nu-l poate lăsa să intre în interior în clipa în care a sosit Omul nici nu bănuia că accesul la Lege nu este îngăduit tuturor. Paznicul îl lasă, însă, să aştepte clipa favorabilă, dar îl supune la sumare interogatorii despre baştina lui şi despre multe alte lucruri. Omul rămîne să aştepte ani în şir, recurgînd la încercări de a-l mitui, dar paznicul este de neînduplecat. Ceea ce reuşeşte să vadă e o lumină slabă, care răzbate din interior prin crăpăturile porţilor Legii. După atîtea sforţări omul de la ţară e cuprins de curiozitate să afle de ce nimeni dintre ceilalţi oameni doritori de a cunoaşte Legea nu s-a apropiat de poartă şi n-a cerut să intre. “Nimeni în afară de tine, n-avea dreptul să intre aici, răspunse Paznicul văzînd că omul se sfîrşeşte din viaţă, căci poarta asta era făcută numai pentru tine; acum plec, şi o încui.”
         Urmează o analiză scupuloasă a înseşi însuşirilor morale ale paznicului, exponent al neroziei: el declară că este puternic şi aceasta demonstrează îngîmfarea şi nerozia; pe de altă parte, el este neoficial şi, deci, binevoitor, răbdător faţă de străduinţele omului şi îngăduitor cu blestemele omului adresate cruzimii destinului. El se mai apleacă amabil ca să-i asculte şi ultima întrebare. 
         Comentariul preotului ia o trăsătură neaşteptată cînd spune că nerozia paznicului e, în fond, salvatoare: nici el nu cunoaşte interiorul Legii, ci numai drumul pe care trebuie să-l facă la nesfîrşit, mai apoi el nici nu vrea să-l înspăimînte pe om, căci ştie că acolo, înlăuntru, există nişte paznici cumpliţi. Evident, paznicul nu cunoaşte interiorul Legii. Preotul meditează acum asupra situaţiei: omul a văzut totuşi o lumină dinlăuntru, în timp ce paznicul, stînd cu spatele spre poartă, nu se alege cu nici un cîştig de cunoaştere. Oricum, paznicul rămîne un slujitor al Legii şi se cade a fi scos de sub judecata omenească.
         Pe oricine l-am considera inferior şi înşelat, un lucru este cert (singura certitudine existentă la Kafka) întreaga Lumină a legii rămîne un mister.
	Finalul romanului înfăţişează o scenă oarecum previzibilă, dacă se ţine seama de elementele absurde din cuprinsul cărţii, care converg spre o pedeapsă în aceeaşi linie. Ceea ce şochează este suma detaliilor care o compun şi care nu oferă deznodământului cheia potrivită epicului. Ceea ce este surprinzător este că arestul lui K. a fost în dimineaţa cînd a împlinit 30 de ani, iar omorul lui este în seara cînd împlineşte 31 de ani. 
         Doi necunoscuţi îl scot de Josef K. În afara oraşului, într-o carieră de piatră, şi îl înjunghie. Acest lucru nu se petrece în fapt decât după ce cei doi îl aşază tacticos pe o piatră, îi trec pe deasupra capului cuţitul, schimbînd formule de politeţe şi asigurându-se că Josef K. Îl vede pe disperatul care se aruncă în gol de la o fereastră. Fraza care încheie cartea echivalează cu paroxismul sugestionării:

“- Ca un câine! spuse el, şi era ca şi cum ruşinea ar fi trebuit să-i supravieţuiască.”

         Romanul lui Kafka rămâne cît mai aproape de viaţa cotidiană şi de verosimil, dar ceea ce se întîmplă rămâne în el pînă la sfîrşit inexplicabil.


Sensurile alegoriei

         Titlul este un prim indiciu în interpretarea alegorică a conţinutului: el trebuie citit ca un proces de culpabilizare indus eroului şi ca un proces de ambiguizare a imaginii oferite de evidenţa şi subsidiarul scrierii. 
	Cuvântul-cheie al cărţii este “legea”, care devine obsedant în conştiinţa eroului, ca efect al prezenţei ei explicite sau deduse în toate aspectele societăţii. Totul este subsumat absurdului guvernat de o lege, dincolo de logica firească a umanului. Modalitatea de aplicare a acestei legi – care funcţionează ca suprarealitate – este tribunalul, aflat în podul unei clădiri. Situarea lui nu este întîmplătoare, semnificaţia fiind aceea de a surprinde justiţia deasupra lumii fenomenale şi a fiinţelor pe care le judecă. 
	Descrierile au ca scop particularizarea cadrului în roman sunt metafore ale spaţiului închis; tribunalul, sala de şedinţe, apartamentul lui K., oraşul, catedrala, atelierul pictorului, toate aceste imagini converg spre metafora finală a cercului existenţei, din care nu se poate ieşi decât prin moarte. 
	Lipsa de vină pare un laitmotiv, un artificiu compoziţional care conferă coeziune întregului, dar în aceeaşi măsură devine un factor isterizant pentru psihicul eroului şi un element emblematic în ceea ce priveşte suportul existenţialist al cărţii. Neştiind ce culpă trebuie să-şi asume, K. Nu se poate apăra, după cum nu se poate sustrage mersului fatal al lucrurilor. Farsa primului interogatoriu îl revoltă şi îi determină o reacţie violentă. 
	 Prezenţa personajelor secundare – Leni, pictorul, aprodul, fetele, avocatul şi altele – are ca efect potenţarea confuziei în care trăieşte eroul. Preotul, care apare ca un exponent al fatalităţii, nu-i oferă un răspuns şi nici un sprijin moral pentru a-şi putea construi apărarea, ba mai mult, mărturiseşte că face parte din supra-realitatea justiţiei, care operează cu supoziţia vinei:

“- Aparţin deci justiţiei, spuse preotul. Ce-aş mai putea să vreau de la tine? Justiţia nu vrea nimic de la tine. Ea te primeşte când vii şi te lasă când pleci”. 

         Pedeapsa survine ca farsă, iar moartea i se întâmplă eroului findcă aşa a hotărât justiţia. De altfel, ilogicul este reparabil la nivelul tuturor întâmplărilor prezente în roman. Tragicul rezultă din faptul că eroului i se refuză orice alternativă; în acest sens, uciderea lui nu este exemplară, aşa cum procesul nu a fost unul exemplar. Sensul ultim al cărţii ar fi, aşadar, că mecanismul societăţii îi elimină pe cei inapţi de a acuza sau de a construi – la rândul lor – altora o vină. O astfel de semnificaţie a alegoriei impune textului posibilitatea de a înţelege lumea ca un neant care ucide, dacă fiinţa nu se sinucide la timp. 
	Lectura cea mai eficientă a romanului este aceea a unei alegoriia fiinţei umane, confruntată cu legile lumii exterioare ei, al căror mecanism nu-l înţelege şi a căror victimă este. Absurdul este pentru Josef K. Un blestem căruia nu i se poate sustrage, iar fatalitatea îl urmăreşte ca altădată pe Edip, într-o Tebă a secolului al XX-lea. 

         Opera scriitorului ceh de limbă germană Franz Kafka reprezintă un haos cosmic, în care totul pare cu putinţă, dar nimic nu se poate schimba esenţial. Nuvelele şi romanele kafkiene au un curs narativ obişnuit, monoton în sens cehovian, desfăşurat în cadenţe uniforme.
         Omul kafkian nu se închide totalmente într-o găoace ermetică, ci caută să simbolizeze suferinţă. 
         Cine este Franz Kafka? Nu cumva numele i se reduce la o emblemă, la o engramă dintr-o singură literă K. (ca şi în cazul eroilor săi)? Nu cumva frica este ceea care îi anihilează şi îi anulează personalitatea, devenirea şi împlinirea finală? 
         Sînt întrebări pe care şi le-a pus însuşi Kafka în intimitate. Opera sa stă, astfel, sub semnul călăuzitor al căutorii identităţii, dacă nu sub acela al resemnării tragice în faţa imposibilităţii de a o găsi. 
         Esenţa universală a birocratismului e învederată în opera kafkiană. Operele se bizuie pe un filon autobiografic indiscutabil: despre existenţa în subsidiar sau chiar în situaţiile prezente ne vorbesc atît litera “K” (eu) al numelor eroilor, coincidenţa literelor din numele său cu al unor personaje, cît şi reconstituirea unor fragmente de realitate pe care au facut-o unii cercetători. 
         Procesul cunoaşterii e ca şi cum inversat la el, privirea îi este îndreptată nu înainte ci, printr-o oglindă retrovizoare, înapoi, spre sensurile pierdute, spre trăirile ce se consumă în continuare (nu spre cele generate din impactul cu realitatea). Kafka nu-şi înnoieşte universul, ci dezvoltă un model dinainte ştiut, nu sapă fîntîni noi spre a explora mai bine terenul, ci se uită în fîntîna secată al propriei fiinţe. Cunoaşterea lui se retragere de la prezent spre trecut, de la pragul castelului înapoi, nu înainte, spre interior. Progresiv e echivalent, la el, cu continuu – regresiv, prospectarea fiinţei nu înseamnă decît retrospectarea ei programatică. Tabloul vieţii se reduce la “tendinţele finale” ale existenţei, soarele nu luminează nicicînd. O lumină rarefiată albicioasă, oarbă apare în episoadele Procesului. Întunericul, după cum observă cercetătorii operei lui Kafka, este starea naturală a lumii sale ipotetice. Formele vieţii sînt impersonalizate, “abstractizate” astfel încît sînt ridicate la rang de existenţă independentă, iar universul său artistic se dezmembrează prin dualismul lumii şi omului. E şi firesc: realitatea există ca Lege constrîngătoare în cazul omului kafkian. Impactul cu ea este, deci, fatal. El poartă vina capitală: cea a păcatului originar. 
         Prin “Procesul” cred că Franz Kafka ne prezintă imaginea vieţii, aşa cum a perceput-o el. “Legea ” – reprezintă dreptatea pe care fiecare din noi dorim s-o avem. “Judecătoriile” mizerabile şi judecătorii reprezintă societatea şi ceilalţi oameni, cei ce ne înconjoară zi de zi. De aceea justiţia se află peste tot, în fiecare clăride, fiindcă oriunde ne-am afla, există cîte un “judecător”, care să ne “analizeze” faptele şi care să ne “judece” acţiunile, să ne învinovăţească de „ceva”, de ce, ei singuri nu ştiu, astfel lipseşte vina, şi este prezent doar vinovatul fără vină. Fiecare dintre noi e un acuzat, iar ceilalţi sunt judecători. Procesul se începe odată cu naşterea fiecăruia, sugerată în roman prin dimineaţa zilei de naştere a lui K., care împlineşte 30 de ani, iar sfîrşitul procesului e moartea acuzatului, simbolizată de noaptea în care e asasinat K., noaptea în care împlineşte 31 de ani. K. este omul omul care nu vrea să fie judecat de ceilalţi, care vrea să clarifice o dată şi pentru totdeauna procesul său, şi să dovedească tuturor nevinovăţia sa, omul în căutarea “dreptăţii” într-o lume în care ea n-a existat, nu există şi nu va exista niciodată... 


Aprecieri critice şi mărturisiri

“A fost un visător şi creaţiile sale sunt adesea concepute şi realizate în deplină concordanţă cu caracterul visului; ele imită până la ridicol nebunia iraţională şi înspăimântătoare a viselor, a acestor trainice teatre de umbre ale vieţii.”
Thomas Mann

“Când nu scriu sunt pierdut… Port în mine o lume nemaipomenită. Dar cum să mă eliberez şi cum s-o eliberez fără s-o sfâşii? Şi totuşi, e de o mie de ori mai bine s-o sfâşii decât s-o înmormântez în mine. Pentru asta trăiesc, iar acest lucru este cât se poate de clar.”
Franz Kafka






        Frantz Kafka – Albert Camus
         
         Dacă am face o paralelă între Kafka şi Albert Camus , vom vedea că este deosebit de edificatoare, luminînd felul diferit în care cei doi înţeleg condiţia omului într-o epocă tragică. Îi deosebeşte, în mod natural, nuanţele. Eul camusian nu se introverteşte, nu se închide cu totul în sinele său, ca cel kafkian. El priveşte stăruitor spre ceilalţi, spre valorile morale ale colectivităţii, ale lui Noi. Izolarea ia, ca în Ciuma, formă de exil care sperie. 
               Labirintul Legii din Procesul este închis pentru om odată pentru totdeauna, nici măcar luminile palide dinăuntru nu sînt perceptibile. Omul camusian crede, însă, în lumina certitudinii, are puternica nostalgie a ei, merge în direcţia ei. Preferă, aşadar sensul, chiar dacă ştie că-i relativ. 
Are, în definitiv o perspectivă mai înaltă asupra lucrurilor receptate printr-o conştiinţă lucidă. Omul kafkian se retrage, instinctiv, în substanţa palmatică a fiinţei, în substraturile ei atavice, animalice chiar. Conştiinţa predestinării, a reudcerii apriori aeforturilor la nimic îl sfîşie, îi şterge identitatea. 
         La Camus, este o căutare disperată a ei, o revoltă împotriva reducerii la punctul zero; Sisiful camusian, spre deosebire de cel kafkian absolut dezamăgit, îşi reia eforturile cu conştiinţa că e nevoie de timp îndelungat pentru a obţine ceva. 
         Într-un cuvînt, Kafka trăieşte o experienţă parcă dinainte ştiută; Camus traversează mai multe experienţe, certitudine că sensul se va lămuri odată şi odată nepărăsindu-l mai cu seamă în momentele de revelaţii. Lumina amurgului este cea aducătoare de sens. “În timp ce ziua ni se pare întotdeauna că zboru păsărilor este lipsit de un scop oarecare, seara păsările totdeauna parcă obţin deodată un anumit scop. Ele zboară către ceva determinat. Tot astfel, se prea poate, în amurgul vieţii…”





Bibliografie:

1) Castelul. Procesul. Verdictul şi alte povestiri - Franz Kafka
Editura Hyperion, 1990
2) “Ciudatul Kafka” – Mihai Cimpoi (prefaţa cărţii de mai sus)
3) “Compendiu de Literatură Universală pentru BAC”
Autori: Mona Coţofan, Liliana Balan
Editura: Polirom


3


1


