Dobre Adrian, anul I, zi, seria A , grupa 105







PRINCIPIUL FORŢEI OBLIGATORII A


ACTULUI JURIDIC CIVIL



PACTA SUNT SERVANDA





1. Noţiunea şi fundamentul principiului




a) Noţiune






Potrivit art. 969 alin. 1 Cod civil , Convenţiile legal facute au putere de lege
între părţi. După cum s-a subliniat în literatura juridică de specialitate, acest
text formulează aşa-numitul principiu al forţei (puterii) obligatorii a actului
juridic exprimat în vechiul adagiu latin :  pacta sunt servanda , adică 
pactul (convenţia) trebuie respectat.
Art. 969 Cod civil exprimă principiul forţei obligatorii a actului juridic prin
ideea că actul juridic încheiat potrivit legii se impune celui sau celor care
l-au făcut întocmai cum se impune legea. Cu alte cuvinte, actul juridic leagă
pe autorul sau autorii lui prin obligaţia acestora de a se supune clauzelor
actului la fel cum sunt ţinuţi să respecte normele juridice.
Principiul acesta ar mai putea fi exprimat şi în sensul că : actul juridic este
obligatoriu iar nu facultativ în privinţa executării obligaţiilor la care dă 
naştere. Sintetic, şi sugestiv, acest principiu mai este desemnat prin formula,
de largă circulaţie, ,,contractul este legea părţilor".
După cum s-a observat, folosirea, de către art. 969 Cod civil, a formulei :
convenţiile... ,,au putere de lege", are menirea de a arăta că părţile legate
printr-un contract trebuie să-şi execute obligaţiile asumate, ca şi când 
acestea ar rezulta din lege.
Acestei formulări i s-a adus amendamentul următor : un contract nu poate fi
identificat cu legea, deoarece : 1. legea are o aplicaţie generală, pe când
contractul le obligă numai pe părţi ; 2. legea nu poate fi modificată prin 
voinţa părţilor, în vreme ce această posibilitate o au părţile cu privire la
contract etc. 


O precizare care trebuie făcută în legătură cu forţa obligatorie a actului juridic
civil este următoarea : deşi textul nu prevede, contractul legal încheiat se
impune nu numai părţilor, ci şi instanţei judecătoreşti, în cadrul litigiului
dedus în faţa sa.

O altă precizare care trebuie făcută sete în sensu că, deşi art. 969 Cod civil
prevede expres forţa obligatorie numai în cazul contractului (actului juridic
bilateral) totuşi, el conţine un principiu valabil şi pentru actul juridic unilateral.
Este adevărat că, în cazul acestui din urmă act nu mai vorbim de ,,părţi", ci
de ,,parte". În acest caz, forţa obligatorie a actului juridic se impune autorului
unic al său.


În sfârşit, trebuie subliniat că, principiul forţei obligatorii are o deosebită 
tărie în cazul actelor juridice încheiate de persoanele juridice şi, în mod
deosebit, în cazul contractelor.




b) Fundamentul principiului forţei obligatorii a actului juridic civil




Principiul forţei obligatorii a actului juridic se justifică din două puncte de
 vedere :


1. în primul rând, principiul se întemeiază tocmai pe raţiunea care stă la baza 
textului legal care-l consacră expres : interesul obştesc de a asigura stabilitate
raporturilor juridice născute din actele juridice ; dacă partea sau părţile ar
putea să nu ţină seama şi să nu se conformeze consimţământului dat, s-ar
ajunge la o domnie a nesiguranţei în circuitul civil ;
2. în al doilea rând, principiul acesta este impus de imperativul de ordin
moral al respectării cuvântului dat ;





2. Excepţii de la principiul forţei obligatorii a actului juridic




a) Noţiune şi justificare




Prin excepţii de la principiul forţei obligatorii înţelegem acele situaţii juridice
în care, dispărând raţiunile care întemeiază principiul, acesta nu se mai
justifică.


Caracteristic cazurilor ce constituie excepţii de la acest principiu este faptul
că ele sunt în afara voinţei părţii sau părţilor actului juridic. Aceste cazuri 
sunt, fie în sensul restrângerii, fie în sensul extinderii prelungirii forţei
obligatorii a actului.





b) Cazuri






Pe scurt, cazurile de excepţie de la principiul forţei obligatorii a actului juridic
sunt următoarele:

1. încetarea actului juridic ca urmare a dispariţiei unui element component
al său. Asemenea situaţie se întâlneşte, de pildă : a) în cazul morţii părţii
actului juridic încheiat intuitu personae (în cazul mandatului, spre exemplu,
puterea obligatorie încetează la moartea sau punerea sub interdicţie
judecătorească a mandatarului - art. 1552 pct. 3, Cod civil), şi b) în cazul 
dispariţiei obiectului actului (art. 1439 alin. 1, Cod civil, spre exemplu
prevede : ,,Contractul de locaţiune se desfiinţează când lucrul a pierit în
total sau s-a făcut netrebnic spre obişnuita întrebuinţare".
2. prelungirea (prorogarea) actului juridic de către lege însăşi ; un 
asemenea caz este cel al prorogărilor succesive ale contractelor de închiriere
a suprafeţelor locative încheiate potrivit legislaţiei speciale (cum este cea 
făcută prin art. 63 din legea nr. 10/1968 - până la 1 ianuarie 1973) ;
3. suspendarea efectelor actului cu execuţie succesivă printr-un caz de
forţă majoră sau caz fortuit.
În timp ce cazul prevăzut la pct. 1 în restrângerea forţei obligatorii, cazurile 
prevăzute la pct. 2 şi 3 constau în prelungirea forţei obligatorii a actului.





BIBLIOGRAFIE




Aurel Pop, Gheorghe Beleiu - ,,Drept civil" (pag. 361 - 363) , Bucureşti, 
1975
















