SENSUL SFINTENIEI MOASTELOR SI AL CINSTIRII LOR 
IN ORTODOXIE

In evlavia crestina din Rasarit, cinstirea sfintelor moaste are un loc deosebit de insemnat. Prezenta binecuvintata a sfintilor se manifesta in Biserica nu numai prin imaginile lor sacre, cunoscuta din icoane, ci si prin sfintele lor moaste, ramasitele pamintesti ale trecerii lor prin aceasta lume. Dumnezeu acorda sfintilor, dupa ce ei au trecut la cele vesnice, puterea de a transmite si a implini voia Sa, printr-un ajutor activ, vazut sau nevazut, pe care ei il incredinteaza tuturor drept credinciosilor crestini. Se poate spune, fara exagerare, ca sfintii traiesc in Biserica, manifestindu-se prin acte de ordin religios, prin care se intretine si se extinde lucrarea tainca a indumnezeirii si prin care lantul de aur al desavirsirii in Hristos nu se rupe pina la <<sfirsitul veacului>>. In cazul sfintelor moaste, accentul se pune mai ales pe un anumit fel al manifestarii puterii divine, prin care se releva, sub forma unor semne dumnezeiesti, pastrarea in nestricaciune a osemintelor alesilor Domnului, constituind o marturie evidenta a dumnezeirii Mintuitorului nostru Iisus Hristos. Pentru evlavie ortodoxa, prin sfintele moaste se cuprinde un sens particular.
1. Iisus Hristos, izvorul sfinteniei de care se invrednicesc sfintele moaste.
Cultul sfintilor, privit in general, e un omagiu adus lui Dumnezeu prin alesii Lui, lui Dumnezeu care este <<minunat intru sfintii Sai>>. Acest cult consta in cinstirea, invocarea si imitarea sfintilor. El nu este un cult de adorare, ci de venerare. El nu inlatura si nici nu micsoreaza cu nimic cultul lui Dumnezeu, ci dimpotriva, in impodobeste, il ilustreza si il intareste, scotind mai bine in evidenta rolul Mintuitorului de unic mijlocitor si unic sfintitor al fapturii zidite. Sfintenia de care se bucura alesii Domnului nu poate sa fie inteleasa facindu-se abstractie de sfintenia lui Hristos insusi, ci numai prin participare la aceasta demnitate, privita deci ca revarsare a sfinteniei celei unice a lui Hristos in sfintii cei multi ai Bisericii. Sfintii sint madularele lui Hristos indumnezeite, ajungind, in cursul vietii lor pamintesti, camari si locasuri curate ale lui Dumnezeu. Crestinii cinstesc in sfinti pe prietenii lui Hristos, pe fiii si mostenitorii lui Dumnezeu: <<Toti citi l-au primit le-a dat putere sa ajunga copii ai lui Dumnezeu>> <<Incit nu mai sint robi ci fii>> <<Dar daca sint fii sint si mostenitori, mostenitori ai lui Dumnezeu, si impreuna-mostenitori ai lui Hristos>>. Salasluirea lui Hristos in sfinti nu priveste numai sufletul acestora, ci si trupul lor. E adevarat ca nu trupul, ci duhul nostru are capacitatea de a cunoaste pe Dumnezeu in descoperirea Sa. De aceea zice Sfintul Pavel: <<Duhul insusi marturiseste impreuna cu duhul nostru ca sintem fii ai lui Dumnezeu>>. Se cuvine insa a preciza faptul ca <<locul>> specific al receptarii prezentei divine in om nu este sufletul sau duhul in independenta lui in raport cu trupul, ci duhul legat de trup, adica inima. <<Iubirea lui Dumnezeu s-a varsat in inimile noastre, prin Duhul Sfint, cel daruit noua>>, ne spune Sfintul Apostol Pavel. Inima fiind locul in care umanul primeste harul divin trupul insusi devine un locas al Sfintului Duh: <<Nu stiti ca trupul vostru este templu al Duhului Sfint care este in voi si pe care il aveti de la Dumnezeu?>>. Avind pe Duhul Sfint lucrator in trup sfintii devin cu adevarat <<temple ale lui Dumnezeu>>, pentru ca Dumnezeu salasluieste in ei si ramine in ei vesnic. Sunt tocmai ceea ce spune Sfintul Apostol Pavel, definind templul lui Dumnezeu din om: <<Noi sintem templu al Dumnezeului celui viu, precum Dumnezeu a zis ca : Voi locui in ei si voi umbla si voi fi Dumnezeul lor>>.
Iisus Hristos Mintuitorul, care-si afla locas in trupurile sfintilor, nu le paraseste pe acestea nici dupa moarte. Printr-o iconomie dumnezeiasca, puterile sufletului care au cunoscut pe Domnul in actul maritei Sale invieri, precum si harul mintuitor isi prelungesc lucrarea lor in trup, trecind peste hotarele mortii. Osemintele sfintilor ramin, cum zice Sfintul Ioan Damaschinul, <<temple insufletite ale lui Dumnezeu>>. E vorba despre un aspect deosebit al iconomiei divine, pe care il constituie coborirea Domnului cu sufletul in iad dupa ingroparea cu trupul, in imparatia mortii, cu scopul de a-i nimici temeliile si de a impartasi duhurilor ce se gasesc in intuneric taria si lumina vietii noi. Astfel se explica faptul ca, in vremea acestei lucrari dumnezeiesti, <<mormintele s-au deschis si multe trupuri ale sfintilor adormiti s-au sculat. In Iisus Hristos, biruitorul mortii, vasele care au purtat, in viata, slava sfinteniei nu sint nimicite. Dimpotriva, Dumnezeu, pregateste, pentru orice sfint darurirea unei recompense anuntata de profetul Isaia cu aceste cuvinte: <<El (Domnul) va ingrasa oasele tale si vei fi ca o gradina adapata, ca un izvor de apa vie, care nu seaca niciodata>>. Referirea la <<oase>> priveste trecerea sfintilor, intru adormire, la cele vesnice, potrivit unui verset explicit: <<Oasele celor doisprezece profeti infloresc in mormintele lor>>, cum se spune in intelepciunea lui. Astfel, pastrarea oaselor in mormint are si o semnificatie spirituala, exprimind ideea unei supravietuiri personale dupa moarte. In acest sens scrie si psalmistul cu privire la cei drepti: <<Domnul pazeste oasele lor, nici unul din ele nu se va zdrobi>>. O putere nevazuta se manifesta in osemintele sfintilor pe care Domnul le are in pavaza Sa. Dupa trecerea din aceasta viata, trupurile sfintilor ramin ca niste boabe de griu, in vremea iernii in pamint, traind o viata ascunsa, necunoscuta de simturile noastre. Ele ne arata ca intruparea Fiului lui Dumnezeu a deschis fapturii noastre paminstesti, insasi, o cale pentru a se ridica, umplindu-se si de puterea invierii, la nestricaciune si marire. Asadar, Iisus isi imprima chipul in sfinti, traind in ei, si, intrucit <<in El locuieste trupeste toata plinatatea Dumnezeirii>>, printr-o oarecare imitatie a acestui mister divin, tot El salasluieste chiar <<trupeste>> in alesii Sai, nedespartindu-se de osemnitele lor dupa moarte. In acest sens, moastele sfintilor sint, cum zice de asemenea Ioan Damaschinul, <<izvoare mintuitoare>>.
2. Sfintele moaste, dovezi ale nemuririi sufletului si ale invierii.
Cind Iisus Hristos salasluieste, prin credinta, in inima noastra. El revarsa in trupul nostru omenesc, curatit si sfintit printr-o noua legatura cu Dumnezeu, puterea invierii Sale, care biruie si ne patrunde fiinta intreaga <<in Hristos v-ati botezat, in Hristos v-ati imbracat>>, ne invata Sfintul Apostol Pavel. Marturii in lume ale prezentei lui Hristos, care si-a inscris cu marire numele in sfintii sai, moastele sint, deopotriva, dovezi ale nemuririi sufletului si prefiguratii ale vietii vesnice. Puterea lui Hristos e incoruptibila, iar acolo unde <<locuieste puterea lui Hristos sau in cei <<care sint ai lui Hristos Iisus>> ea impartaseste incoruptibilitatea chiar si trupurilor <<adormite>>. E vorba de o interventie divina care se savirseste cu scopul de a ne convinge de adevarul pastrarii sufletului intre nemurire si al invierii aduse in lume de catre Hristos. Din faptul ca nu toate trupurile sfintilor care au murit savirsesc minuni, caci nu toate se bucura de aceasta <<prima inviere>>, putem deduce ca incoruptibilitatea nu constituie o rasplata pentru vrednicia alesilor lui Hristos, care la <<<a doua inviere>> se vor incarca toti de slava vesnica. Este insa, mai presus de orice, un indiciu dumnezeiesc care ne aprinde si ne sustine credinta in continuarea vietii noastre spirituale de pe pamint in existenta vesnica. Sfinta Evanghelie in relatarea invierii lui Hristos, noteaza, printre altele, aceste imprejurari: ca piatra mormintului a fost ridicata de un inger, a carui coborire din cer a fost insotita de un cutremur, ca femeile mironosite au gasit mormintul gol, ca Petru si apoi Ioan, privind in mormint <<au vazut giulgiurile singure zacind>>. Mahrama insa, care fusese pe capul Mintuitorului, se gasea si ea infasurata la o parte intr-un loc. Giulgiul si mahrame, deci sint marturii ale invierii lui Hristos. Noi nu le mai avem astazi. In concret, ca dovezi ale invierii dar, in schimbul lor, avem sfintele moaste. Asa cum giulgiu si mahrama au ramas intacte si impaturite cu rinduiala, tot la fel si osemintele sfintilor, vesminte ale sufletelor nemuritoare, in urma desfacerii tainice dintre suflet si trup, au ramas incoruptibile, fara sa fie supuse destramarii materiale. Dupa cum giulgiurile Mintuitorului vestesc invierea, tot la fel si sfintele moaste ne garanteaza invierea noastra viitoare. Natura trupului explica ea insasi mortalitatea sa, prin numeroasele acte de disolutie vizibila la care trupul se supune in viata aceasta si carora le urmeza o necontenita refacere. Sufletul insa e dinamism, e principiul personal, e unitate concreta a actelor internationale, fara sa prezinte nici un semn de descompunere sau de disolutie, oferind, prin facultatile sale, o imagine de ceea ce inseamna reunirea partilor intr-un intreg armonic, cunoscut sub denumirea de persoana. <<Persoana, este forma de exisitenta unica si necesara a spiritului>>. Incoruptibilitatea sfintelor moaste vine astfel sa sustina credinta ca exista o legatura speciala intre sufletul sfintului si osemintele sale, pe care moartea nu o poate distruge, in sensul ca spiritul acestuia nu paraseste cu desavirsire trupul, mentinind totodata in moaste o putere dumnezeiasca, care tot prin suflet lucreaza.
Nemurirea sufletului este supravietuirea lui dupa despartirea de trup. Aceasta supravietuire consta in continuarea vietii sale proprii, spirituale, in pastrarea facultatilor superioare, precum si a sentimentului de raspundere. Giulgiurile Mintuitorului sau moastele sfintilor, care ramin intacte prin moarte, ne demostreaza, in mod analogic ca sufletul nu se descompune, in urma desfacerii de trup, dar nici nu se nimiceste. O forta simpla si spirituala cum e sufletul nostru, nu poate fi nici divizata si nici descompusa, decit printr-o actiune divina nimicitoare. Dumnezeu, insa, ne arata incoruptibilitatea sfintelor moaste, nu vrea ca sufletul sa fie nimicit, ci il mentine in existenta in care a fost creat. Sufletul e duhul pe care Dumnezeu l-a intiparit in materia trupului, cu ocazia zidirii omului, avand astfel in sine, prin impartasire, trasaturile exacte ale bunatatii divine. Numai o putere infinita, egala cu aceea de la creatie, ar putea trece faptura de la existenta la neexistenta. Dumnezeu insa ne descopera condescenta Sa, incredintindu-ne ca nu vrea nimicirea sufletului omenesc.
Incoruptibilitatea sfintelor moaste este, deasemena, o descoperire a nestricaciunii pe care sfintii o cistiga prin restaurarea lor in frumusetea dintii, odata cu dobindirea unei arvuni a invierii. Motivul pentru care omul si-a pierdut nemurirea, iar trupul sau a devenit coruptibil, este pacatul, care a patruns in suflet si astfel a infectat corpul cu veninul mortii. <<Precum printr-un om a intrat pacatul in lume si prin pacat moartea, tot asa moartea, din cauza careia toti am pacatuit, a trecut la toti oamenii>>. Unde stapineste pacatul, e prezenta si moartea, caci pacatul nu este in mod simplu un rau moral, ci este revolta fapturii impotriva Creatorului ei. In aceste conditii, intorcerea la nestricaciune, nu este posibila decit prin inlaturarea pacatului. Omul nu a fost creatorul lui insusi, de aceea nu poate fi nici mintuitorul sau. In vederea dobindirii nemuririi, <<Cuvintul trup s-a facut>>, iar izvorul puterii divine se revarsa din nou in profunzimea naturii umane.
Mentinerea osemintelor sfintilor in stare de nestricaciune este o fagaduinta si o garantie privitoare la marirea de care se vor bucura trupurile credinciosilor dupa inviere. Manifestarea acestei puteri a invierii e cunoscuta credinciosilor mai ales dupa pogorirea Sfintului Duh, cultul sfintelor moaste avind origine in Biserica primara. Cu anticipatie, insa, aceasta putere apartinut si unei <<biserici>> a Vechiului Testament si a fost data in mod proportional cu revelatia graduala a Cuvintului intrupat al lui Dumnezeu. In urma caderii in pacat, Adam este exclus din paradis, iar ingerii cu sabii de flacari sint pusi sa-I pazeasca intrarea. Faptul pazirii <<pomului>> semnifica ideea ca moartea il separa pe om de Dumnezeu. Odata insa cu fagaduinta primita in protoevanghelie, in care este cuprinsa intreaga taina a lui Hristos, primii oameni primesc si incredintarea adevarului ca nemurirea le apartine cu anticipatie, intrucit Domnul <<va zdrobi capul sarpelui>>. De aceasta putere s-a bucurat mai intii, Enoh, apoi Ilie si Elisei, pentru a fi primita de catre Lazar, pe care il inviaza Hristos. Prin moartea si invierea Sa, insa, Mintuitorul inaugureaza o era noua, in care apar sfintele moaste ca prefiguratii ale invierii.
3. Sfintenia moastelor dovedita prin minuni.
Pastrarea in nestricaciune a osemintelor pe care le avem de la sfinti nu este singura minune pe care ni-o transmit aceste odoare. <<Stapinul Hristos, scrie Sfintul Ioan Damaschin, ne-a dat ca izvoare mintuitoare moastele sfintilor, care izvorasc in multe chipuri faceri de bine si dau la iveala mir cu bun miros. Nimeni sa nu fie necredincios! Daca prin vointa lui Dumnezeu a izvorit in pustie apa din piatra tare si din falca magarului apa pentru Samson caruia ii era sete, este de necrezut ca sa izvorasca mir bine mirosit din moastele mucenicilor? Cu nici un chip pentru cei care cunosc puterea lui Dumnezeu si cinstea pe care o au sfintii de la Dumnezeu>>. Cunoasterea puterii cu care sint inzestrate sfintele moaste o aflam inca din Vechiul Testament. In cartea a patra a Regilor citim ca, in mormintul proorocului Elisei, a fost aruncat trupul unui om mort, dar la atingerea cu osemintele proorocului, acest mort a capatat viata si a inviat. Cele mai multe si mai mari minuni in legatura cu osemintele sfintilor ne sint descoperite insa in legea harului. Asterie al Amaslei zice intr-un panegiric: <<Foca, dupa moarte, hraneste cu mai multa imbelsugare decit hranea odinioara Iosif Egiptul. Iosif impartea griul pe argint; Foca il da in dar celor lipsiti>>. Ramine insa o intrebare, formulata, de asemenea, de Sfintul Ioan Damaschin: <<Cum poate sa faca minuni un om mort? Cum dar prin ei (prin sfinti) demonii sint pusi pe fuga, bolile sint alungate, bolnavii se vindeca, orbii vad, leprosii se curata, ispitele si supararile se risipesc, si se pogoara toata darea cea buna de la Tatal luminilor peste cei care cer pin ei cu credinta neindoielnica? 
Lucrarile proprii ale lui Dumnezeu se numesc minuni. <<Tu este Dumnezeu care faci minuni>> zice profetul David. In cazul sfintelor moaste, minunile sunt semne ale salasluirii lui Dumnezeu in ele, dovezi ale unei prezente divine, deosebite de aceea a lucrarii creatoare si pronietoare. Scopul minunilor savirsite prin osemintele sfintilor este religios-moral. In vremea petrecerii Sale pe pamint, Mintuitorul urmarea sa arate, prin minuni, ca El este cu adevarat Fiul lui Dumnezeu. <<Credeti Mie ca Eu sint in Tatal si Tatal este in Mine; credeti cel putin pentru lucrarile acestea>>, a zis Mintuitorul, adresindu-se iudeilor care nu credeau in divinitatea persoanei Lui. Chiar si Sfintii Apostoli s-au convins de faptul divinitatii Mintuitorului tot prin minuni, cum a fost aceea a prefacerii apei in vin la nunta din Cana. Scopul minunilor a fost, zice Sfintul Evanghelist Ioan, ca oamenii sa se convinga tocmai de acest lucru: <<Si a facut Iisus si alte semne multe inaintea ucenicilor Sai, care nu s-au scris in cartea aceasta. Iar acestea s-au scris ca sa credeti ca Iisus este Hristos Fiul lui Dumnezeu. Dar Mintuitorul, in vederea dovedirii dumnezeirii Sale, nu limiteza savirsirea minunilor la vremea si la persoana Sa: <<Adevarat, adevarat va spun, ca cine crede in Mine, va face si el lucrurile pe care le fac Eu>>. Scopul minunilor ramine insa acelasi: <<Orice veti cere in numele Meu, voi face, pentru ca Tatal sa fie preamarit in Fiul>>.
Infaptuirea unor lucruri minunate prin mijlocirea Sfintelor moaste trebuie vazuta prin credinta ca exista o legatura speciala intre sufletul unui sfint si osemintele lui, pe care moartea nu o poate distruge, in sensul ca spiritul acestuia nu paraseste cu desavirsire trupul, mentinind astfel in moaste o putere dumnezeiasca. Credinta ca sfintii ramin prin aceasta harisma in osemintele lor, prelungind in ele o prezenta a lor in duh, ii face pe credinciosi sa se simta in legatura personala cu ei si prin ei cu Hristos. Cinstirea moastelor trece de la ele la persoana sfintilor, ca si in cazul icoane, iar de la persoana unui sfint trece la Hristos, care savirseste prin moaste minuni. Astfel, sfintele moaste se dovedesc a fi un loc in care Hristos este prezent in har intr-un fel deosebit de <<aparitia>> Lui in icoane care il reprezinta pe El. In moaste nu exista chipul lui Hristos, ci Hristos este in mod minunat prezent in materia ramasitelor pamintesti ale sfintilor. Multi oameni s-au vindecat numai prin atingerea de stergarele si de trpul Sfintului Apostol Pavel, sau prin trecerea umbrei Sfintului Apostol petru peste ei, dar mai multi prin atingerea de moastele martirilor si ale sfintilor, in curgerea vremii, de la Hristos si pina astazi.
4. Sensul cinstirii sfintelor moaste. 
Mijlocitori si protectori ai nostri in ceruri, sfintii sint madulare vii si active ale Bisericii lui Hristos, care cuprinde in sinul ei deopotriva pe cei ce sint in viata si pe cei ce au adormit. E vorba despre un adevar pe care Sfintul Apostol Pavel ii exprima prin ideea ca Biserica este <<trupul lui Hristos>>, iar cei care se mintuiesc in ea dobindesc puterea si viata lui Hristos. Sintem madulare ale lui Hristos Iisus, nu numai cu sufletul, ci si cu trupul. Aceste madulare sint unite, solidare impreuna-traitoare in una si aceeasi realitate spirituala. Prezenta nemijlocita a lui Hristos face din Biserica o comunitate religioasa, intrucit ea devine, prin dumnezeirea Capului ei, ca si prin calitatea si chemarea membrilor ei, o comuniune a sfintilor. Prin invierea lui Hristos, moartea si-a pierdut suprematia sa asupra celor ce sint incorporati <<in El>>.
Ea nu-I poate separa de Dumnezeu, dupa cum nu-I poate separa unii fata de altii. Sfintii sint madularele lui Hristos invesnicite. Legatura lor cu Biserica luptatoare poarta uneori pecetea unei consacrari divine: incoruptibilitatea sfintelor lor oseminte.
Intreaga cinstire acordata sfintelor moaste se indreapta spre Dumnezeu, prin al carui har sfintii s-au ostenit si s-au jertfit, s-au aratat biruitori asupra pacatului si s-au impodobit viata cu virtuti alese. Venerarea adusa sfintilor, cinstind osemintele lor, precum si indreptarea rugaciunilor pe care credinciosii le fac catre sfinti ca spre unii care au putere sa mijloceasca pentru lume, devin simboluri ale cinstirii insasi pe care Biserica o depune in fata lui Dumnezeu. Astfel, in Apocalipsa avem imaginea cununilor pe care cite 24 de batrini le aruncau inaintea tronului dumnezeiesc: <<Atunci cei 24 de batrini cadeau inaintea Celui ce sade pe scaun si inchinau Celui ce este viu in vecii vecilor, aruncind cununile lor, ianintea tronului si zicind: Vrednic este Doamne si Dumnezeul nostru sa primesti slava si cinstea si puterea>>. In acest fel, cinstirea sfintilor, in Biserica, arata cum, prin minunea incoruptibilitatii moastelor, Dumnezeu insusi se proslaveste.
Cinstirea adusa sfintilor, in raport cu inchinarea adusa lui Dumnezeu, este numai relativa si plina de evlavie. Biserica nu aduce pentru sfinti jertfa si nici nu le acorda inchinare dumnezeiasca, ci un cult de iubire si respect ca unora ce sint daruiti de Dumnezeu cu fericirea de a fi slujitori si casnici ai Sai. In schimb, insa, considera osemintele lor un altar de jertfa. Nu fara o profunda semnificatie, in Biserica primara, Sfinta Liturghie era savirsita pe mormintele martirilor, iar in continuare, aceasta dumnezeiasca slujba nu se poate oficia fara antimisul in care se gasesc parti din sfintele moaste. <<Daca Hristos intr-adevar se poate vedea si pipai undeva in lumea aceasta in carne si oase, apoi aceasta se poate in sfintele moaste>>, zice Nicolae Cabasila. <<La urma urmei, aceste moaste sint biserica adevarata si altarul cel adevarat, zidirea nu-I decit o imitare>>.
In cinstirea sfintelor moaste, la altar avem cea mai evidenta si sigura dovada ca Biserica Ortodoxa nu a confundat niciodata slujirea si adorarea cuvenita lui Dumnezeu, cu cinstirea pe care ea o acorda sfintilor, tocmai pentru ca le-a trait pe amindoua intr-o legatura organica. Prezenta si lucrarea Duhului se descopera in bogatia de minuni care izvorasc din viata tainica a sfintelor moaste si constituie temeiul inchinarii noastre inaintea lor.

VIATA SFANTULUI NICOLAE




Acesta a trait pe vremea tiranilor imparati Diocletian si Maximilian (284-305) si a stralucit mai inainte in viata pustniceasca si, pentru nespusa lui bunatate, a fost facut arhiereu. Si, fiind cu frica lui Dumnezeu, cinstind crestinatatea si propovaduind cu indrazneala si cu glas slobod dreapta credinta, a fost prins de mai marii cetatii Lichiei si dandu-l la osanda si la cazne l-au inchis in temnita, impreuna cu alti crestini. Si de vreme ce marele si bine scredinciosul Constantin, din voia lui Dumnezeu, s-a facut imparat al romanilor, cei ce erau inchisi au fost sloboziti din legaturi si, cu ei impreuna, a fost slobozit si marele Nicolae. Si, mergand la Mira, n-a trecut multa vreme si s-a strans de catre marele Constantin, intaiul Sinod de la Niceea, la care a luat parte si minunatul Nicolae. Si i s-a dat lui darul facerii de minuni, precum arata istoria vietii sale. Scos-a din temnita pe trei oameni napastuiti, care prinzand de veste ca sunt osanditi pe nedrept, au chemat pe Sfantul in ajutor, ca, precum a izbavit pe cei din Lichia, asa si pe dansii sa-i izbaveasca. Pentru aceasta, dar, Sfantul Nicolae, ca unul ce era grabnic si fierbinte spre ajutor, s-a aratat in vis imparatului Constantin si eparhului Avlavie. Pe acesta l-a mustrat pentru para nedreapta ce facuse oamenilor la imparatul, iar pe imparat l-a instiintat cu amanuntul, aratandu-i ca erau nevinovati, parati din pizma. Si asa prin visul acesta i-a izbavit din primejdia taierii. Si alte multe minuni facand, pastorea dumnezeieste pe dreptcredinciosul sau popor. Deci, venind la adanci batranete, s-a mutat catre Domnul, neuitand, nici dupa moarte, turma sa, ci in toate zilele dand cu indestulare ale sale faceri de bine celor lipsiti si izbavindu-i de tot felul de primejdii si de nevoi. Inca si pana astazi, Dumnezeu, prin mijlocirea lui, lucreaza minuni si cei ce-l roaga cu adevarata si neindoita credinta, nu numai mici binefaceri, ci si minuni mari dobandesc. Din anul 1087, luna mai in 9 zile moastele Sfantului Nicolae se afla la Bari, in sudul Italiei, luate din Mira, ca sa nu cada in mainile musulmanilor. Acolo ele sunt in mare cinste din partea credinciosilor, care vin la el, cu credinta, din toate partile crestinatatii. 
Una din minunile Sfântului Nicolae: cum a izbăvit de la înec un dreptcredincios.
Un om oarecare din Constantinopol, cu frica de Dumnezeu si credincios in Hristos, care iubea pe Sfantul acesta si era iubit si el de dansul, vrand oarecand sa faca o calatorie in alta tara, grabindu-l treaba ce avea, s-a dus la biserica Sfantului de si-a facut rugaciunea dupa obicei si, luandu-si ziua buna de la rude si de la prieteni, a intrat in corabie. Iar cand a fost la 9 ceasuri din noapte, s-au sculat corabierii sa intoarca si sa intinda panzele, incepand alt vant. Deci, intru acea vreme, s-a sculat si acest smerit om sa mearga dupa apa si, avand toti de lucru cu intinsul panzelor, s-a intamplat ca s-a impiedicat si a cazut in mare. Si, fiind intuneric si vantul pornind corabia inainte, n-au putut corabierii sa-l ajute cu nimic, ci plangeau de amara moarte a acelui om. Iar el, cazand in mare, cum era imbracat, si aflandu-se acum in largul marii, a zis: "Sfinte Nicolae, ajuta-mi!" Si, strigand catva timp acest cuvant, o, minune!, s-a aflat omul in mijlocul casei sale, parandu-i-se ca este in adancul marii. Iar vecinii, auzindu-i glasul, s-au sculat, la fel si cei din casa, aprinsera lumina si, strangandu-se si vecinii de afara, l-au vazut cu totii stand in mijlocul casei si strigand; si apa de mare curgea din hainele lui. Deci, incremenind au ramas muti de groaza, iar el a zis: "O, fratilor, ce este aceasta ce vad?" Ca stiu bine ca ieri, la noua ceasuri, cand mi-am luat ziua buna de la voi, de la toti, intrand in corabie, am purces la drum, ca avand vant bun, am mers catva timp, iar cand a fost la a doua si a treia straja din noapte, adica la noua ceasuri, m-am dus pentru apa si m-am impiedicat de corabieri si am cazut in mare. Si chemam pe Sfantul Nicolae intru ajutor, iar acum nu stiu unde ma aflu, ci spuneti-mi voi ca eu mi-am iesit din fire si sunt uimit." Iar aceia, luand seama la cuvintele lui si vazand apa marii, care curgea de pe dansul, strigau: "Doamne, miluieste!"
Deci, dezbracandu-se si luandu-si alte haine, s-a dus la biserica Sfantului Nicolae. Si acolo a petrecut cealalta parte de noapte, cazand cu lacrimi si cu rugaciuni, la icoana Sfantului. Si, venind vremea Utreniei si strangandu-se poporul, s-a facut cunoscut la toti minunea si s-au uimit toti si s-au minunat de acele dulci aromate ce le adusese acel om, spre multa multamita, Sfantul Nicolae, vazand si biserica plina de lumanari aprinse, slavind pe Dumnezeu si laudand pe Sfantul, vestindu-se aceasta mare si peste fire minune prin tot Constantinopolul. Si a ajuns si la urechile imparatului celui de atunci si ale Patriarhului, care, facand sfat, au zis sa cheme pe acel om. Si, mergand el si istorisind inaintea multora cele pentru dansul, toti au strigat: "Mare esti, Doamne, si minunate sunt lucrurile Tale si nici un cuvant nu este de ajuns spre lauda minunilor Tale." Si asa, facand Litii si Privegheri la care se strangea mult popor, mergea el la biserica Sfantului, slavind si binecuvantand pe Dumnezeu si dand multumita credincioasei Sale slugi, Sfantului Nicolae.
Minunea Sfântului Părintelui nostru Nicolae, pentru Vasile, fiul lui Agricola.
Nu socotesc cu dreptate nici cu vrednicie sa tac si sa nu graiesc acest cuvant, despre o alta minune a Sfantului si Cuviosului Parintelui nostru Nicolae.
Era un om oarecare, anume Agricola, cu bunatati si evlavie vietuind si avand un fiu, unul nascut, anume Vasile si care traia in tara Antiohiei, aproape fiind de saracini. Ci, cu darul lui Dumnezeu fiind impodobit, era imbelsugat si cu avutie multa. Si avea credinta multa spre Sfantul Parinte Nicolae. Pentru aceasta, in toti anii, la pomenirea Sfantului petrecea ziua aceea cu praznuire si punea mese pentru saraci si pentru vecini, prieteni si altii. Insa era o biserica zidita in numele Sfantului Nicolae, departe fiind de cetate ca la cinci stadii, si acolo, in tot anul, se adunau noroadele la pomenirea Sfantului Nicolae. 
Iara intr-un an, la slavita lui pomenire, mult popor venind la praznic in sfanta lui biserica, atunci si binecredinciosul acela isi trimise pe fiul sau Vasile cu slugile sale, si zise lui: "Mergi, fiule, la biserica Sfantului Nicolae si sa faci dupa obicei, precum te-ai invatat de la noi in anii trecuti, adica la cantarea de seara, cu frica stand, sa iei aminte, asisderea la Utrenia toata si la dumnezeiasca Liturghie; dupa aceea sa te intorci in casa noastra la masa, iar eu si maica ta vom randui cele ce sunt de trebuinta saracilor.:" Deci, Vasile, acestea auzindu-le de la tatal sau, s-a dus cu bucurie. Iar cand a fost in vremea cantarii Utreniei, iata, fara de veste, au navalit saracinii si, inconjurand biserica, au robit tot poporul, asemenea si pe Vasile, fiul lui Agricola, si l-au dus in insula Creta si l-au dat pe el lui Amira, dregatorul, ca era foarte frumos. Si i-a poruncit lui domnul saracinilor sa se afla pururea inaintea fetei lui, iar pe altii i-a vandut, ba pe unii si in temnita i-a inchis. 
Parintii lui Vasile, auzind aceasta, spre plangere si tanguire s-au intors. Si asa, ca doi ani petrecand, pomenirea Sfantului nu o mai faceau, ci se topeau de necaz si cu lacrimi se tanguiau, zicand: 'Fiule al nostru preaiubite, cum nu te mai vedem pe tine acum, impreuna cu cei de varsta ta, ca sa te cuprindem cu mainile si cu buzele sa te sarutam. Mai bine ne-ar fi fost noua de te vedeam zacand in boala sau sa ti se fi intamplat tie moarte; inima noastra nu s-ar fi rupt ca acum." Deci unele ca acestea graind ei, au auzit vecinii lor si toate rudeniile si s-au adunat toti, spre mangaierea necazului si a tanguirii lor. Si le ziceau lor: "Pentru ce va aratati, ca niste neincercati in necazuri? Au nu cunoasteti voi pe minunatul Nicolae, cat de multe minuni face pe uscat si pe mare? Inca si de sabie si de robie si de toate mortile cele nedrepte pe multi izbaveste." Si alte multe le graiau lor spre risipirea intristarii. 
Deci, Agricola, auzind acestea, de la vecinii sai, si mangaindu-se putin din necazul sau, sculandu-se, a mers la femeia sa si i-a zis ei: "Oare, avem noi vreun folos din tot plansul acesta mult? Ci, iata, al treilea an avem de cand ne aflam in aceasta intristare si am uitat de pomenirea Sfantului Nicolae si n-am iesit la praznicul lui. Acum, dar, asculta-ma pe mine; sa luam lumanari si undelemn si tamaie si sa mergem la Sfantul si sa ne rugam lui cu credinta, ca sa luam de la dansul mangaiere pentru Vasile, fiul nostru, si cu mare nadejde ne vom intoarce. Ca poate sa ne dea noua in maini pe fiul nostru, sau cu totul ne va adeveri noua de este el viu sau mort." Deci, acestea auzindu-le femeia lui, i-a zis: "Bine zici, stapane, sa facem precum voiesti, de vreme ce si praznicul Sfantului Nicolae a sosit." Si, asa sfatuindu-se, s-au sculat si cu bucurie au mers la biserica Sfantului Nicolae. Si au facut dupa obiceiul praznuitorilor, apoii s-au intors la casa lor si, chemand la cina pe rudele lor si pe toti vecinii cei de aproape, au pus masa si au inceput a manca si a bea intru slava lui Dumnezeu, pomenind minunile Sfantului Parinte Nicolae. Iar cand era in vremea cinei lor si sedeau la masa, au inceput cainii a latra cu mare pornire. Si a zis Agricola slugilor sale: "Mergeti si vedeti la ce navalesc cainii, poate o fiara este, sau altceva", iar slugile, iesind afara, n-au vazut nimic. Insa cainii mai mult se repezeau, latrand. Deci, Agricola a luat lumina si a mers ca sa vada cu ceilalti si au vazut un om, in mijlocul curtii stand, in haine turcesti, si s-au speriat, ca nu se pricepeau ce putea sa fie. Iar dupa ce Agricola, a venit aproape de dansul, a vazut un tanar voinic, stand si tinand in mana un pahar plin de vin. Si cauta Agricola la dansul, nimic zicand, si cu frica si cu bucurie era cuprins. Apoi, abia a putut grai in spaima mare: "O, fiul meu, Vasile, iata acum te vad cu adevarat; oare tu esti, fiul meu, sau o naluca mi se arata mie, prin tine?" Iar tanarul Vasile degraba a raspuns: "Eu sunt tata, fiul tau, pe care saracinii l-au robit si in Creta l-au dus." Acesta auzind, Agricola, tatal sau, imbratisandu-l, il saruta pe el si zicea: "Spune-mi mie fiule, cum ai scapat din mainile saracinilor, celor fara Dumnezeu, sau cine te-a ajutat, spune-mi toate mie, tatalui tau." Iar tanarul a zis catre el: "Nimic tata, nimic din toate acestea, de care ma intrebi, nu stiu. Numai aceasta stiu, ca eu acum stam inaintea dregatorului saracinilor. Ca dupa ce m-au robit pe mine si m-au dus in Creta, saracinii m-au dat lui Amira, mai marele lor. Si dintru acea vreme, Amira dregatorul m-a pus pe mine ca sa dreg vin si sa-i tin paharul, stand inaintea fetei lui, precum ma vezi pe mine tata, acum. Si, iata, nu stiu cine, cineva puternic m-a rapit asa cum ma aflam, cu paharul acesta pe care inca il tin in mana, si ca un vant m-a adus si m-a pus aicea; si am vazut pe Sfantul Nicolae, care m-a asezat pe mine la locul acesta."
Deci, Agricola auzind aceasta, de bucurie, s-a umilit pentru aceasta mare minune si, luandu-l de mana, l-a dat maicii sale. Iar ea, vazand pe fiul ei, plangea de bucurie si, multe cuvinte graind si cu mainile cuprinzandu-l, il saruta zicand: "Acum te vad pe tine, Vasile, iubitul meu fiu. Acum pe tine, pe care nu mai nadajduiam sa te vad, in mainile mele te tin. Acum, din nou, pe tine, te am mangaiere sufletului meu si toate mahnirile mele se dezleaga." Acestea si alte multe cuvinte de mangaiere graia catre dansul. Si, auzind vestea aceasta, oamenii cei ce locuiau imprejurul locului aceluia s-au adunat degraba la veselia acestei minuni negraite. 
Altă minune a Sfântului Nicolae, care a izbăvit o corabie de înecare, pe când era încă în viată.
Oarecand, niste corabieri din Egipt calatoreau spre tara Ciliciei. Deci, cand li s-a intamplat lor sa strabata noianul marii lui Adrian, atunci a cazut peste ei o furtuna mare si niste valuri cumplite, cat si panzele li s-au rupt si toata corabia, de sila valurilor mari, s-a zdruncinat si acum toti desnadajduiau de a lor mantuire. Iar de vreme ce se instiintasera ei de slava marelui Arhiereu Nicolae, cel din Mira Lichiei, ca este grabnic ajutator, mai presus de nadejde, toti s-au intors la rugaciune catre dansul. Si in furtuna fiind, pe acela il chemau si numai de la dansul asteptau scapare. Iar Sfantul deloc zabovind, indata a venit in corabie si l-au vazut aceia cu ochii lor si le-a zis: "Iata, m-ati chemati si am venit voua in ajutor." Si asa le-a poruncit lor sa indrazneasca si, luand carma, se arata ca indrepteaza corabia. Iar, dupa aceea, a certat marea si a potolit primejdia cumplitelor valuri si era ca Insusi Domnul, Care a zis: "Cel ce crede in Mine va face si el lucrarile pe care le fac Eu." Deci, dupa aceea, purtati de vant lin, au sosit la liman. Si toti, din corabie iesind, indata s-au dus ca sa afle pe acela ce i-a mantuit pe ei din primejdie. Si, instiintandu-se ca el a intrat in biserica, au mers dupa dansul.
Iar Sfantul se ferea de dansii si sta printre altii. Insa ei, dupa ce l-au vazut pe el, macar ca niciodata nu-l cunoscusera mai inainte, ci numai de la aratarea cea de pe mare, il stiau, alergand, au cazut la picioarele lui. Si isi pornira limba lor spre cuvinte de lauda si multumire pentru izbavirea din cele ce patimisera.
Dar minunatul Nicolae ii izbavi pe ei nu numai de primejdiile trupesti, ci se arata cu vrednicie si duhovniceasca ingrijire fata de dansii. De vreme ce, prooroc fiind cu dar duhovnicesc, si stiind ca ei cazusera in spurcaciunea desfranarii, care instraineaza pe oameni departe de Dumnezeu si de poruncile Lui, a zis catre dansii: "Cunoasteti-va pe voi, o fiilor, rogu-ma voua, cunoasteti-va si inimile voastre, si miscarile si gandurile mintii voastre si indreptati-le spre buna placere a lui Dumnezeu, ca chiar daca ne vom tainui fata de oameni si vom parea ca suntem buni de Dumnezeu nicidecum nu pot sa se ascunda faptele noastre. Pentru aceasta, sarguiti-va cu toata osardia sa va paziti sfintenia sufleteasca si curatia trupeasca, biserica santeti a lui Dumnezeu, precum zice Pavel, dumnezeiescul Apostol: "Nu stiti, oare, ca voi sunteti templu al lui Dumnezeu si ca Duhul lui Dumnezeu locuieste in voi? De va strica cineva templul lui Dumnezeu, il va strica Dumnezeu pe el, pentru ca sfant este templul lui Dumnezeu, care sunteti voi". Deci, asa ivatandu-i Sfantul pe oamenii aceia, prin cuvinte folositoare de suflet, i-a slobozit pe ei la casele lor, cu pace; pentru ca era in obiceiul fericitului sa dojeneasca, asa ca un tata iubitor de fii. Iar vederea chipului sau era ca a unui inger al lui Dumnezeu, stralucind cu darul dumnezeiesc. Ca ieseau din chipul lui oarecare raze prea luminoase si mai mult decat fata lui Moise stralucea fata lui. Si din vederea lui, daca cineva ar fi fost ingreunat de vreo patima sau necaz sufletesc, unul ca acesta, numai cautand la dansul, isi afla din destul mangaiere in necazul sau. Ori, daca cineva vorbea cu dansul, multa sporire spre bine indata aceluia i se facea. Pana si cei din necredinciosi, de se intampla cineva sa auda un cuvant din izbavitoarea lui gura, apoi si unii ca acestia se hraneau cu dulceata cuvintelor lui si, lepadand ratacirea ce din tinerete crescuse intre dansii, primeau in inima cuvantul cel adevarat si drept.
Minunea Sfântului Nicolae cu un covor.
Auzim pe Sfantul Duh graind prin Proorocul David: "Precum doreste cerbul izvoarelor apelor, asa Te doreste sufletul meu pe Tine, Dumnezeule." Cu adevarat in acelasi chip doreste si sufletul credinciosului crestin auzirea cuvintelor lui Dumnezeu si cele ce se lucreaza prin Sfintii Sai. Deci, iata si alta minune a Sfantului Nicolae: Era un oarecare, nu numele Nicolae, in cetatea numita Constantinopol, hranindu-se din osteneala mainilor lui si era credincios lui Dumnezeu si avea randuiala lui sa nu treaca ziua Sfantului Nicolae fara de pomenire. Si aceasta, cu neobosire o facea el, ca auzea in Sfintele Scripturi graind: "Cinsteste pe Domnul prin toate ale tale osteneli!" Si avea aceasta in mintea sa totdeauna. 
Si a ajuns la adanci batranete, dar si la saracie, nemaiputand lucra. Deci, apropiindu-se ziua Sfantului Nicolae, gandea intru sine ce va face. Si a zis batranul catre sotia sa: "Femeie, iata, a sosit la noi ziua cea iubita a Arhiereului lui Hristos, Nicolae; deci ce vom face, ca fiind lipsiti, nu avem cele de trebuinta pentru aceasta zi sfanta?" Iar acea credincioasa femeie a raspuns barbatului ei: "Stii, domnul meu, ca, iata, ne-au ajuns batranetile si astazi sau maine va veni sfarsitul; deci, sa nu-ti abati mintea ta de la dragostea cea spre Domnul si catre Sfantul Nicolae." Si, aceasta zicand, i-a aratat lui un covor si a zis: "Ia-l pe acesta si, mergand, vinde-l si te du de cumpara toate cele de trebuinta la pomenirea Sfantului Nicolae. Ca alta nimic nu avem si nu-l vom lasa mostenire copiilor pe care nu-i avem". Auzind aceasta, credinciosul batran a laudat foarte pe Dumnezeu si, luand covorul, a iesit. 
Si, mergand el prim mijlocul ulitii, unde este stalpul Sfantului si marelui Constantin, si trecand de biserica Sfantului Platon, l-a intampinat pe el cineva, cu chipul ca un oarecare batran cinstit, care i-a zis: Prietene, unde te duci?" I-a raspuns cel ce ducea covorul: "Am trebuinta sa ma duc pana la targul de vanzari". Si i-a zis cinstitul batran: "Buna este socotinta ta, prietene, dar, spune-mi, cu cat voiesti sa dai pe covorul tau? Pentru ca eu voiesc sa cumpar un covor ca acesta". A zis batranul: "Cand l-am luat intai, am dat pe el opt galbeni, iar acum, cat imi vei da, atata voi primi". Si a grait cinstitul acela catre batran: "Au, lua-vei sase galbeni?" Si a zis batranul: "Daca imi vei da, voi lua cu bucurie!" Deci, indata, punand mana in buzunarul sau si scotand galbenii, Sfantul Nicolae, ca el era, i-a dat sase galbeni mari in mainile batranului, zicandu-i: "Primeste, prietene, acesti galbeni si da-mi covorul". Apoi a luat batranul galbenii cu bucurie, pentru ca nu facea covorul atata. 
Deci, luand Sfantul Nicolae covorul din mana batranului, s-a dus de la el. Si, cand s-au despartit unul de altul, ziceau cei de pe ulita care vedeau pe batran: "Oare, naluciri vezi, batranule, ca vorbesti de unul singur?" Pentru ce ei pe batran il vedeau si glasul lui il auzeau, dar pe Sfantul nicidecum; nici glasul nu-i auzeau, nici pe el nu-l vedeau, fara numai pe batran. Iar Sfantul Nicolae a mers indata la casa batranului, ducand covorul la femeia acestuia si zicandu-i: "Fiindca barbatul tau imi este prieten de demult, intalnindu-ma cu el, m-a rugat, zicand: "Fii bun si du acest covor la femeia mea, ca eu, zicea el, am alta treaba. Deci, iata covorul, pazeste-l pe el". Si, aceasta zicand, s-a facut nevazut. Si femeia, luand covorul, de frica, vazand in fata ei pe un asa barbat cinstit si cu lumina stralucind, nici n-a indraznit sa intrebe: "Tu cine esti?"
S-a aprins insa de manie asupra barbatului sau si, socotind ca el a uitat sfatuirea ce o facuse cu dansa si dragostea pentru Sfantul, a zis: "Vai mie, patimasa ce sunt, ca m-am insotit cu acest barbat calcator de lege si plin de minciuni". Si altele asemenea acestora zicand, nici nu vrea sa se uite la covorul ei, aprinsa fiind de dragoste pentru Sfantul. 
Deci, barbatul ei, nestiind cele petrecute, a cumparat cele de trebuinta de ziua Sfantului Nicolae si se intorcea la casa sa, bucurandu-se pentru intamplarea cu vinderea covorului si ca si-a implinit dorinta sa. Si, ajungand el la casa lui, femeia sa vazandu-l, s-a aprins de manie asupra lui, si-l ocara cu cuvinte grele si zicea: "Sa te duci de la mine, din ziua aceasta, tu care ai mintit Sfantului Nicolae. Ca nu-i mincinos Hristos, Fiul lui Dumnezeu, Cel ce a zis: "Nimeni care pune mana pe plug si se uita indarat nu este potrivit pentru imparatia lui Dumnezeu". Acestea si altele asemenea zicandu-le, a adus covorul inaintea barbatului sau si i-a zis: Ia-ti covorul, dar pe mine nu ma vei mai avea, ca ai mintit Sfantului".
Acestea auzindu-le si vazand covorul sau, batranul, se minuna si nu se pricepea ce sa raspunda femeii sale; si stand el, indelung, a inteles a fi o minune facuta de Sfantul Nicolae. Deci, a suspinat dintru adancul inimii sale si, umplandu-se de bucurie, a ridicat mainile sale spre cer, zicand: "Slava Tie, Hristoase Dumnezeule, Cel ce faci minuni prin minunatul Tau Sfant Nicolae." Si a zis batranul catre sotia sa: "Femeie, asa te jur, in frica lui Dumnezeu, sa-mi spui mie, cine ti-a adus tie acest covor, barbat sau femeie, batran sau tanar?" Si a raspuns femeia: "Un om luminat, in chipul unui cinstit batran, cu stralucitoare haine a venit, purtand covorul acesta al nostru si zicand catre mine: "Femeie, barbatul tau imi este prieten; pentru aceasta, intalnindu-ma, m-a rugat ca sa aduc la tine acest covor; deci pazeste-l. Iar eu, luandu-l, nu indrazneam a-l intreba pe el: Tu cine esti?" 
Deci, auzind acestea de la femeia sa si aratand femeii sale aurul cel ramas si cele cumparate, bucate si vin, prescuri si lumanari spre trebuinta zilei Sfantului, a zis batranul: "Viu este Domnul, ca cel ce a cumparat covorul de la mine, acela este cu adevarat Sfantul Nicolae, ca el a adus covorul, iarasi, la casa noastra, pentru noi, saracii si smeritii robii sai. Ca si cei ce ma vedeau pe mine vorbind cu el imi ziceau: "Au vreo nalucire vezi?, vazandu-ma ei numai pe mine unul, iar pe dansul nicidecum". Si indata au strigat ca dintr-o gura amandoi, multumind lui Dumnezeu si laudand pe marele Arhiereu Nicolae, ajutatorul cel grabnic al tuturor celor din nevoi, care-l cheama pe el cu credinta. Si, umplandu-se de bucurie au alergat la biserica Sfantului Nicolae si, tuturor celor ce s-au intamplat acolo, le-au istorisit minunea. Si toti care auzeau proslaveau pe Dumnezeu si pe Sfantul Nicolae, cel ce face asemenea minuni cu robii sai. 

Pelerinaje crestine 
LISABONA 
  
  
Acasa la Sfantul Anton 
 Sfantul Anton de Padova este cel mai cunoscut si indragit sfant catolic, dupa Fecioara Maria. S-a nascut in Portugalia, la Lisabona, iar faptul ca voi ajunge si eu in locuri incarcate de atata spiritualitate crestina, ma emotioneaza si ma incarca de bucurie. Sfantului Anton i se adreseaza cu adoratie, nu doar crestinii - catolici, ortodocsi, protestanti - dar si evrei, mahomedani, budhisti, hindusi, animisti din Africa. Milioane de oameni din toata lumea ingenuncheaza in sanctuarele dedicate Sfantului Anton, pornesc in pelerinaje, participa la procesiuni si-i inalta rugi fierbinti, mai ales la devotiunea din zilele de marti. 
 In India, exista obiceiul ca noului nascut sa nu i se taie parul decat la un an de la nastere, nu mai devreme; atunci este dus in biserica unde, in fata statuii Sfantului Anton, este tuns, semn ca acel copil se afla din acea clipa sub ocrotirea Sfantului. In Statele Unite, in cele peste patru sute de biserici inchinate Lui, oamenii se roaga sau ii multumesc, ii vorbesc ca unui frate puternic si indurator. In cel mai ateu stat comunist din lume, Albania, sanctuarul antonian din muntii Sebaste - greu accesibili - a fost daramat de comunisti, iar drumul ce ducea la el - desfiintat. In ciuda prigoanei si sfidand teroarea, crestini si mahomedani, laolalta, se adunau si se rugau in fata acelor daramaturi. Astazi, sanctuarul a fost in intregime reconstruit, in buna parte cu sprijinul populatiei. 
 In plina era a desacralizarii universului, a tehnicismului, omul simte tot mai mult nevoia de religie, de credinta. Aflata-n criza de valori fundamentale, cultura moderna se indeparteaza din ce in ce mai mult de suflet si se apropie pana la a se confunda cu intelectul. Este, poate, una dintre explicatiile posibile pentru intoarcerea la religiozitate a omului modern. 
Prima minune - predica pentru pesti 
 Ma aflu in fata bisericii din Rua da Santo Antonio da Se din Lisabona, inaltata pe temelia casei in care, cu opt sute de ani in urma, se nascuse cel ce-avea sa devina, din timpul vietii chiar, sfant. Biserica era prea aglomerata si asteptam sa se termine slujba ca sa pot intra. Cand, in sfarsit, ajung inauntru, ma intampina parfumul puternic al crinilor si chipurile luminoase, inseninate, ale celor ce asistasera la slujba. In subsolul bisericii se afla cripta ce marcheaza locul in care in 1195 a venit pe lume Ferdinand, cum fusese botezat la nastere (cuvantul, de origine vizigota, inseamna Ňaparator vajnic al pacii"). Totul pare invaluit intr-un abur de taina pioasa. Din acest loc incepe, asadar, povestea unei vieti neprihanite, exemplare. 
 La numai 5 ani, Ferdinand si-a fagaduit viata lui Iisus, hotarand sa devina preot. De cum a implinit 15 ani, fuge de-acasa si portile inalte si solemne ale abatiei augustine Sf. Vincentiu, s-au inchis in urma sa. Dorind sa se desavarseasca in spiritualitatea crestina, se muta in capitala - la acea data Coimbra - unde urmeaza studii temeinice de teologie si filologie. Impresionat de uciderea unor frati franciscani in Maroc, el imbraca haina bruna a acestui ordin si-si ia numele de Anton. Dupa o perioada de noviciat cu penitente aspre si rugaciuni necontenite, pleaca misionar, la randul sau, in Maroc. Dumnezeu, insa, nu-i voia jertfa imediata. Se imbolnaveste grav de friguri si, impreuna cu prietenul sau Filip, sunt chemati acasa, in Portugalia. Se imbarca amandoi pe o corabie, dar pe mare se isca o furtuna puternica si, cand toti se impacasera cu gandul mortii, zarira pamantul. Era Sicilia. Dupa ce ramane o vreme la Messina, pleaca spre Assisi, unde il intalneste pe Sfantul Francisc, intemeietorul ordinului, care-i va incredinta invatamantul teologic. Tine predici in numeroase localitati din Italia si Franta si, dupa cum Sf. Francisc predica pasarilor, Sf. Anton - pentru a da o lectie necredinciosilor - le tine la Rimini o predica pestilor care, cu sutele de mii, au scos capetele din mare si i-au ascultat cuvantul. Dupa aceasta minune, umilul frate Anton va fi numit Sfantul Anton. Nenumarate sunt minunile savarsite de Sf. Anton. Porunceste broastelor dintr-un lac sa taca - si de atunci nu s-a mai auzit, pana azi, oracait de broaste pe acel lac; vindeca bolnavi cu miile, ii ocroteste pe saraci si pe cei nedreptatiti; se iveste in doua locuri deodata, vorbeste clar si raspicat, concomitent in mai multe limbi. In iconografie, Sf. Anton apare cu un crin - simbol al nevinovatiei sufletului sau - si cu Pruncul Iisus in brate. Intamplarea s-a petrecut in realitate, in localitatea franceza Chateauneuf-la-F™ret, unde Sf. Anton ramasese peste noapte. Mergand sa se culce, stapanul casei a observat cum pe sub usa camerei unde dormea Sf. Anton, se vedea o lumina neobisnuita. Impins de curiozitate, a intredeschis usa si a vazut, cu uimire, cum in bratele Sfantului, aflat in extaz si inconjurat de o lumina cereasca, statea un prunc fermecator, ce-l mangaia pe obraz. Scena s-a repetat si in Italia in casa prietenului sau, Tiso din Camposanpiero. Dar despre minunile Sf. Anton, se pot scrie volume intregi. 
Intrarea in vesnicie 
 Era vineri, 13 iunie 1231. Peste doua luni, Sf. Anton avea sa implineasca 36 de ani. Obosit si slabit - calatorii nesfarsite, postul negru, predicile, noptile nedormite - Sfantul, aflat la Arcela, langa Padova, isi simte sfarsitul aproape si cere sa se spovedeasca. Pe urma, cu voce scazuta, rosteste imnul Fecioarei Maria si cade in extaz. Agonia a durat cam o jumatate de ceas, apoi sufletul de crin al marelui Apostol isi lua zborul spre Cel pe care-l slujise cu devotament si daruire. In acea clipa, copiii de pe strazile orasului Padova au prins sa strige: "Sfantul a murit! Sfantul a murit!". In acele zile s-au produs sute de vindecari. Prin rugaciuni rostite de la distanta sau prin atingerea sicriului sau, bolnavi de tot felul s-au pus pe picioare. Si cum totul are un nume, aceasta avalansa de vindecari s-a numit "Ploaia de minuni a Sfantului Anton!", o ploaie binefacatoare care nu a incetat pana astazi. 
 Canonizarea s-a facut in mai 1232, la cateva luni de la moartea Sa. La Lisabona, in ziua de 30 mai 1232, toate clopotele bisericilor din oras au inceput sa bata, fara a fi atinse de mana cuiva. Abia dupa cateva zile, familia a aflat ca Sf. Anton se savarsise din viata. La Padova, indata dupa moartea Sfantului, gratie multimii de donatii, s-a inceput construirea Bazilicii unde, la 8 mai 1263, i-a fost adus trupul. Nu mica le-a fost, insa, mirarea celor de fata vazand ca, dupa atatia ani, limba ramasese neputrezita. In relicvariul de argint aurit, din nisa capelei dedicate memoriei Sfantului, poate fi si astazi vazuta, alaturi de mandibula si cartilagiile laringiene ramase intacte, dovada a unei existente miraculoase. 
Il Santo 
 Nu ma aflam la Padova, acum, pentru prima oara. Imi rezemasem de mai multe ori fruntea descurajata de piatra verde de porfir, calda ca o mangaiere parinteasca si. rugaciunile mi-au fost ascultate. De fiecare data, insa, asemenea numerosilor pelerini, am simtit si eu ca dincolo de piatra se afla cineva, cineva care te asculta si-ti vindeca ranile sufletului. Miliarde de credinciosi au aflat aici o mangaiere in cei aproape opt sute de ani ce s-au scurs de la moartea Sa. Simtindu-i ocrotirea, lumea ii lasa, drept multumire, cate o fotografie: masina facuta praf intr-un accident, in care insa nimeni nu a murit, chipul unui copil scapat cu viata dintr-o boala care nu iarta, o fotografie de nunta - tineri uniti cu sfanta taina a cununiei - toate acestea cu ajutorul Sfantului Anton. O sumedenie de ex voto marturisesc despre minunile pe care si astazi, Sfantul le savarseste. Dar El indeplineste si cele mai marunte rugaminti: aflarea unor obiecte pierdute, castigarea unor sume de bani absolut necesare celui ce se roaga etc. Rascolitor si puternic, prin forta ce o emana, mormantul Sfantului Anton este una dintre dovezile ca nu suntem singuri, ca Dumnezeu ne iubeste, iar noua ne ramane doar. sa fim mai buni. 
  



1. Andrei 
Pescar originar din Betsaida (sat pe malul de nord-est al lacului Genesareth in Israel), frate cu apostolul Petru. A fost primul apostol. Despre el ni s-au transmis foarte putine date. Legende posttestamentare relateaza despre o calatorie misionara prin Asia Mica si Balcani (Thessalia, Tracia, Scitia). In aceste peregrinari ar fi savârsit numeroase minuni, ar fi convertit pe multi la crestinism si ar fi initiat construirea unor biserici. Ultimele legende istorisesc despre sederea sa in provincia romana Achaia. Arestat de procuratorul roman Aegeatis in orasul Patras (Grecia), nu s-a dezis de crestinism, fiind supus unui martiriu de 2 zile si rastignit pe o cruce in forma de X in anul 60 d.C. Procuratorul roman Aegeatis ar fi murit in aceiasi zi (sotia sa Maximila s-ar fi ingrijit de ceremonia inmormântarii lui Andrei la Patras). In anul 356 trupul lui Andrei a fost dus de la Patras la Constantinopol, iar in anul 1208 de la Constantinopol la Amalfi (Italia). Capul, initial ramas la Patras, ar fi fost pastrat la Roma intre anii 1450-1462, de teama Turcilor. In anul 1964 capul a fost redat bisericii din Patras.
2. Petru
Pescar din Betsaida, frate mai mic al apostolului Andrei. Petru a fost unul dintre intemeietorii primei comunitati iudeo-crestine din Ierusalim (impreuna cu apostolii Iacob cel Batrân si Ioan). A fost de parere ca numai evreii trebuie convertiti la ideile lui Isus. A avut unele controverse ideologice cu apostolul Pavel. Pavel a sustinut idea universalitatii noii credinte, a necesitatii raspândirii noii religii si la alte popoare, nu numai la evrei. Dupa decapitarea apostolului Iacob cel Batrân in anul 44 d.C. de catre regele Aggripa I (40-44 d.C), a fost arestat si Petru, dupa revenirea sa in Ierusalim. Ar fi fost tinut in lanturi, intre alti doi detinuti, dar eliberat in mod miraculos de catre un inger. Dupa ce Iacob cel Tânar a devenit seful comunitatii din Ierusalim, Petru a facut o calatorie la Antiochia (Turcia), dupa care i s-a pierdut pentru o vreme urma. Ajuns la Roma in jurul anului 57 d.C, Petru a devenit seful comunitatii iudeo-crestine din Roma, unde l-a reîntâlnit pe Pavel. Una din legende afirma ca Petru si Pavel ar fi cauzat prabusirea si moartea lui Simon-Magul in timpul unui zbor al Magului in fata imparatului Nero (54-68 d.C.), ceace le-a atras arestarea. Dupa o alta legenda, Petru si Pavel ar fi fost arestati in timpul represiunilor anticrestine declansate de imparatul Nero dupa incendierea Romei in anul 64 d.C. Ar fi fost tinuti inchisi in Carcera Mamertinica, situata intre Capitoliu si Forumul Roman. Carcera consta din 2 celule suprapuse: o celula superioara (inchisoarea Romei) si o celula inferioara (cea mai veche camera din Roma, numita din anul 300 î.C. Tullianum). Mai târziu, capela amenajata in Tullianum a primit numele de San Pietro in Carcere (Sf.Petru in Carcera). Petru ar fi fost condamnat la moarte si executat prin crucificare cu capul in jos (la cererea lui), spre a se deosebi de modul rastignirii lui Isus, in jurul anului 64 d.C., lânga fostul Circ al lui Caligula si Nero, inafara zidurilor Romei, pe terenul numit Agger Vaticano si ingropat in apropierea Circului, in cimitirul-necropola al celor neînstariti, de lânga sirul de cavouri ale unor cetateni romani mai bogati. Istoricul Eusebius de Caesarea (260-339 d.C.) a mentionat relatarile diaconului roman Gaius din jurul anului 200 d.C, care a sustinut ca ar cunoaste locul unde se gaseste mormântul lui Petru. Acolo s-ar gasi o inscriptie, pe care stau scrise numele lui Isus si a lui Petru. In jurul anului 160 d.C, comunitatea crestina din Roma a înaltat un prim monument pe acel loc. Pe baza informatiilor lui Eusebius de Caesarea si a monumentului existent, imparatul Constantin cel Mare (306-337) a dezgropat presupusul schelet, dupa care l-a reasezat in acelasi loc, acoperind totodata mormântul cu un monument prevazut cu o nisa cu marmora (Tropaion). Pe Tropaionul constantinian, pastrat pâna in zilele de azi, sta inscriptia prescurtata (in limba greaca): Petr ene (Petros enestin = Petru se gaseste înauntru). In anul 324 d.C. Constantin cel Mare a ordonat nivelarea dealului Agger Vaticano, rambleerea partilor supraterane ale vechiului cimitir, decaparea cavourilor din vechea necropola (ce depaseau nivelul zero al terenului) si constructia unei basilici dedicate lui Petru, pastrând monumentul Tropaion ca axa a altarului. Papa Pius XII a dispus in anul 1939 efectuarea unor sapaturi arheologice sub Domul San Pietro din Roma, spre a se constata daca mormântul si osemintele apartin intradevar lui Petru. Cercetarile au avut loc intre anii 1940-49. Analiza antropologica a scheletului a indicat lipsa oaselor de la genunchi in jos, ceea ce, dupa unii, ar putea fi un indiciu ca scheletul ar apartine lui Petru, in ipoteza ca ar fi fost crucificat cu picioarele in sus, iar la coborîrea de pe cruce picioarele ar fi fost retezate de la genunchi. Impotriva acestei ipoteze stau 2 argumente: a) nu s-au gasit urme de strapungere ale mâinilor cu piroane; b) reconstituirea nu arata ca ar fi vorba de un batrân de 60-70 ani, cu o statura impunatoare (cum se spune ca ar fi fost Petru). Craniul lui Petru, impreuna cu presupusul craniu a lui Pavel, au fost duse si pastrate (pâna in ziua de azi) in cutia-osuar de sub ciboriumul-altar din basilica San Giovanni in Laterano din Roma. In sec.16 vechea basilica Sf.Petru a lui Constantin cel Mare a fost demolata, spre a face loc actualului Dom San Pietro. In basilica San Pietro in Vincoli (Sf.Petru in lanturi) din Roma se pastreaza in tabernacolul de sub altar presupusele lanturi cu care Petru ar fi fost legat in inchisoarea din Ierusalim, precum si lanturile din Carcera Mamertinica. Lanturile din Ierusalim ar fi fost aduse la Roma de catre Eudoxia, fiica imparatului Theodosius (379-395), sotia co-împaratului Valentianus II (383-392), in urma unui pelerinaj la Ierusalim. Lanturile din Carcera Mamertinica ar fi fost descoperite la inceputul sec.2 de catre temnicerul roman Quirinus de Neuss. Conform Legendei Aurea de Jacobus da Voragine, publicata in secolul 13, in preajma capelei Quo vadis, Domine ? din Roma de pe Via Appia, Petru l-ar fi revazut ultima data pe Isus, in momentul in care voia sa fuga din Roma, spre a scapa de martiriu. Petru l-ar fi intrebat pe Isus: "Quo vadis, Domine ?" (Incotro te-ndrepti, Doamne ?), la care Isus i-ar fi raspuns: "Vado Romam venio iterum crucifigi" (Am venit la Roma, spre a fi din nou crucificat). Rusinat de observatia lui Isus, Petru s-ar fi reîntors la Roma, primind martiriul.
Alte lacasuri de cult, demne de mentionat, dedicate lui Petru:
* Biserica San Pietro in Gallicantu (Sf.Petru la Cântatul cocosului) din Ierusalim, pe versantul estic al Dealului Sion, pe unul din prezumtivele locuri de amplasament a casei Marilor Preoti Anna (Hannas) si Caiafa (Kaiphas). In curtea acestei case Petru ar fi fost recunoscut - dupa accentul galilean - de catre o femeie de serviciu, negând de 3 ori, asa cum a prezis Isus, inainte de cântatul cocosului, ca l-ar cunoaste pe Isus. In pivnita acelei biserici se gaseste o carcera sapata in stânca, in care Isus ar fi fost tinut inchis. Locul nu corespunde insa realului amplasament istoric al casei Marilor Preoti Anna si Caiafa. 
* Biserica Sf.Petru (sau Biserica Primatului) din Tabgha (mica localitate pe malul lacului Genesareth, la câtiva km sud-vest de Kapernaum), unde Isus ar fi reaparut apostolilor, facând remarca lui Petru, interpretata ulterior (ca si cea din Caesarea-Philippi) drept testament succesoral. 
* Basilica S.Pietro in Montorio cu monumentul Tempietto pe panta estica a Dealului Gianicolo din Roma, construita pe cel de al doilea loc presupus de crucificare a lui Petru. 
3. Iacob cel Batrân
Pescar dintr-un sat de pe malul nordic al lacului Genesareth. Parintii: Zebedeus si Maria-Salomeea. Frate mai mare al apostolului Ioan. Numit si Iacob cel Batrân. Isus i-a poreclit pe acesti frati Boanerges (Fii tunetului), probabil pentru ca faceau parte din grupa revolutionar-antiromana a Zelotilor. Dupa Ridicarea la cer a lui Isus, Iacob cel Batrân ar fi facut o calatorie in Spania, dupa care s-ar fi reîntors in Palestina, unde ar fi predicat cu succes in tinuturile Samariei si Iudeei, conducând un timp, impreuna cu Petru si Ioan, comunitatea iudeo-crestina din Ierusalim. Ar fi fost prins si ucis prin decapitare la Ierusalim in anul 44 d.C, din ordinul regelui Aggripa I (Faptele Apostolilor, 12,2) si ingropat tot acolo. La ocuparea Palestinei in anul 614 de catre Persi, relicvele lui Iacob cel Batrân au fost duse, spre a fi salvate, fie la manastirea Sf.Ecaterina, fie la manastirea Raithiu (ambele in peninsula Sinai din Egipt), fie la manastirea Menas din Alexandria (Egipt). De aici, conform legendei, osemintele sale ar fi fost duse in Spania. Mormântul din Spania ar fi fost descoperit in jurul anilor 820-830. In sec.11, dupa o serie de viziuni in forma de stele ale unor copii de pastori in timpul noptii pe o pasune, a fost construita pe acel loc renumita basilica de pelerinaj din Santiago de Compostela (Sf.Iacob de pe Câmpul Stelelor). Relicvele lui Iacob cel Batrân s-ar afla, impreuna cu relicvele lui Athanasie si Theodosius, intr-un tabernacol din cripta acelei catedrale.
4. Ioan
Pescar, fiul lui Zebedeus si al Mariei-Salomea, fratele mai mic al apostolului Iacob cel Batrân. Unii considera ca el ar fi autorul Evangheliei lui Ioan, fapt contestat de altii. Denumit in Evanghelia lui Ioan drept Apostolul cel mult iubit de Isus, martor ocular al crucificarii lui Isus. Ar fi intreprins mai multe calatorii misionare in Asia Mica. Legendele sustin ca a refuzat sa aduca ofranda cuvenita in templul roman al zeitei Artemis din Efes (Turcia) in timpul persecutiilor anticrestine ale lui Domitian (81-96 d.C.), fapt pentru care ar fi fost arestat si dus la Roma, unde ar fi fost supus la chinuri, prin scufundare intr-un vas cu ulei fierbinte, lânga Porta Latina (pe acel loc s-a construit apoi biserica Oratorio di San Giovanni in Oleo). Exilat pe insula Patmos (Grecia), a scris Apocalipsa dupa Ioan, iar dupa moartea imparatului Domitian (96 d.C.) s-a întors la Efes. Ar fi decedat la vârsta foarte inaintata (88 ani).
5. Iacob cel Tânar
Parinti: Alfeus si Maria-Kleophas. Probabil identic cu Iacob cel mic din Evanghelia lui Marcu. Nu se cunosc alte amanunte despre viata si activitatea lui Iacob cel Tânar.
6. Bartolomeu-Natanael
Una din legende afirma ca el ar fi fost mirele de la Nunta din Canaa si ca ar fi intreprins apoi lungi calatorii de raspândire a noii credinte prin Cilicia, Armenia, Mesopotamia si India. La curtea regelui Polimius din Armenia ar fi savârsit minuni si tot acolo ar fi fost omorît in mod crud (i s-ar fi tras pielea de pe corpul viu). Porecla Canaanit poate veni fie de la localitatea Canaa din Galilea, fie de la cuvântul arameic Quana (Zelos), caz in care Bartolomeu ar fi apartinut si el gruparii Zelotilor. Ramasitele sale pamântesti ar fi ajuns in Arabia, in Mesopotamia, pe insula Lipari (Italia), la Benevent (oras in Campania, la cca 50 km nord-est de Napoli) si in sfârsit (in anul 983) la Roma (la interventia imparatului Otto I), unde se odihnesc si in prezent in basilica Sf.Bartolomeu de pe Isola Tiberiana. In anul 1238 un fragment de craniu a fost dus la Frankfurt pe Main (Germania) si depus in relicviarul domului ce-i poarta numele (Sf.Bartolomeu).
7. Matei-Levi
Numit Matei in Evanghelia lui Matei (9,9) si Levi in Evangheliile lui Marcu  si Luca. Evanghelia lui Ioan nu il aminteste. Dupa unii ar fi fost aceiasi persoana cu evanghelistul Matei (fapt contestat de altii). Vames din Galilea, in slujba tetrarhului Herodes Antipas. Ar fi intreprins calatorii misionare in Persia si Etiopia. A fost asasinat (strapuns cu spada in spate, in timp ce se afla lânga altar) din ordinul regelui etiopian Eggipus, in urma unor intrigi de curte.
8. Filip
Originar din satul Betsaida (ca si Andrei si Petru), de meserie pescar. Ar fi murit martirizat (crucificat) in anul 80 la Hierapolis (azi: Pamukkale-Turcia), la vârsta de 87 ani. In tinerete ar fi facut o calatorie misionara prin Asia Mica si Balcani.
9. Simon Zelotul-Canaanitul
Amintit numai in evangheliile sinoptice (Marcu, Matei, Luca). Membru al gruparii Zelotilor. Dupa unele legende ar fi fost frate cu apostolii Iacob cel Tânar si Iuda-Tadeul (parinti: Alpheus si Maria-Kleophas). In timpul unei misiuni prin Persia (impreuna cu Iuda-Tadeul) ar fi fost amândoi ucisi. Modul in care ar fi fost omorîti este diferit prezentat: fie decapitati, fie rastigniti, fie taiati de viu in doua parti.
10. Iuda-Tadeul
Apostol prezentat sub 2 nume: Tadeus, respectiv Iuda, fiul lui Iacob Nementionat in Evanghelia lui Ioan.
11. Toma
Poreclit si Dydimus (Geamanul). Dupa unii ar fi fost originar din orasul grec Didima (Turcia), dupa altii ar fi fost frate cu Isus (in acest caz el este Iuda-Toma, unul dintre cei 4 copii ai lui Iosif). A intreprins o lunga calatorie misionara, ajungând pâna in India de sud. Relicvele sale ar fi pastrate in orasul Edessa (azi: Urga-Turcia).
12. Iuda-Iskariot
Iskariot ar indica fie provenienta sa din satul Karioth (la cca 25 km sud-est de Hebron in Israel), fie apartenenta sa la grupul Zelotilor. L-ar fi tradat pe Isus pentru 30 monede de argint. Dupa rastignirea lui Isus, regretând fapta, ar fi aruncat cele 30 monede in incinta Templului herodian, dupa care s-ar fi spânzurat de un copac (Copacul lui Juda = Cercis siliquastrum). Oamenii Marelui Preot Caiafa (Kaiphas) ar fi cumparat cu acesti bani hotarul de pamânt Hakeldama, folosit apoi ca cimitir pentru strainii decedati in Ierusalim, la sud de Valea Hinnom si de vechea cetate a Ierusalimului. Alta versiune sustine ca Iuda ar fi fost condamnat la moarte si executat.
13. Matias
Matias reprezinta forma prescurtata a prenumelui elenizat Mattathias, derivat din ebraicul Mattitjah si inseamna "Darul Domnului". A fost inlocuitorul oficial al lui Iuda-Iskariot. Conditia care i s-a impus: noul apostol trebuia sa fi fost martor al Invierii lui Isus. Conform Faptelor Apostolilor a fost cooptat in grupul apostolilor (in scurtul interval de timp dintre Ridicarea la Cer a lui Isus si Pogorîrea Sf.Spirit la 50 zile dupa Ridicarea la Cer) dupa tragere la sorti (contracandidat: Iosif, zis Barsabbas Justus). La adunarea de alegere au participat 120 crestini. Asupra vietii si activitatii sale ulterioare exista foarte putine relatari. Ar fi predicat in Palestina si Etiopia. Ar fi decedat in jurul anului 63 d.C. Despre modul cum a murit exista 3 versiuni:
* Dupa o misiune plina de succes in Iudea, ar fi fost acuzat de Sanhedrin pentru delicte teologice, condamnat si lapidat (linsat cu pietre), apoi decapitat cu sabia. 
* Decedat in chip natural. 
* Ar fi fost crucificat in Roma (relicvele sale ar fi pastrate - in aceasta varianta - in basilica Santa Maria Maggiore din Roma).
Osemintele sale ar fi fost duse de catre Elena (mama imparatului Constantin cel Mare) in sec.4 din Palestina la Trier (Germania). Un document din sec.12 afirma ca cu ocazia unor lucrari de restaurare a bisericii San Eucharius (Trier-Germania) ar fi fost redescoperite osemintele lui Matias. In prezent mormântul lui Matias s-ar gasi in biserica San Matthias din Trier.
Data anuala de comemorare in lumea crestina a Sf.Matias:
- la catolici si reformati: 24 februarie (in anii bisecti: la 25 februarie).
- la ortodocsi: 9 august. 


Gnosticismul este o remarcabila traditie initiatica care-si trage radacinile din sec.2 d.C. si care sustine ca mântuirea (cu alte cuvinte revenirea - dupa nenumarate incarnari - in corpul a TOT CE ESTE, respectiv a energiei universale hiperinteligente) se obtine printr-o cunoastere intuitiva a divinitatii Eu-lui fiecarui om. Gnosticismul înseamna cunoasterea panteista a lui Dumnezeu prin credinta, cunoastere privilegiata (superioara credintei clasice bisericesti). Anuntând zorii unei noi zile pentru omul dezorientat, gnosticismul apare ca un soare de fericire. Gnosticismul cuprinde imaginea unei cunoasteri nazuita cu ardoare de catre o elita auto-selectionata aflata pe o treapta superioara de dezvoltare spirituala, separata de intelectualismul anost, ambiguu, speculativ, van. Termenul gnosticism este de origine greaca si indica, într-un sens general, o cunoastere. Dar, într-un sens mai profund, cuvântul gnosticism se refera la un modus operandi care explica fenomenele fizice si metafizice cu privire la univers, iar pe om ca protagonist. Investigatorii impartiali au afirmat întotdeauna ca gnosticismul este un fenomen foarte particular, legat de activitatea constiintei în om, în nazuinta de a descifra misterele care relationeaza existenta sa cu creatorul si faptele ce deriva din aceasta legatura netagaduita. Alte concepte afirma ca gnosticismul este ansamblul cunoasterilor sacre, al caror secret Marii Initiati îl pazeau cu grija si care constituia, doar pentru ei, obiectul învataturii esoterice. Gnosticismul ramâne definit ca o cunoastere revelatoare, eminamente practica, ce, departe de a exprima simple date teoretice, cauta sa semnaleze atitudinea corecta a creaturii umane în fata vietii si sa o conduca pe aceasta, prin intermediul unor trairi personale, la solutia enigmei propriei sale existente. A raspunde în mod serios si demn la cele trei mari întrebari ale filozofiei eterne: Cine suntem, de unde venim si încotro mergem ?, este atât o necesitate primordiala a fiintei umane, cât si obiectivul fundamental al Studiilor Gnostice. A califica aceasta cautare drept "erezie" este si va fi întotdeauna, în mod evident, o mare absurditate, caci misiunea lui Dumnezeu (mai bine zis a TOT CE ESTE) consta în a-si ascunde misterele, iar cel a omului (component a TOT CE ESTE) este în a le descoperi. Se dovedeste a fi nepotrivit sa ne gândim la gnosticism ca la un simplu curent metafizic introdus în sânul crestinismului. Gnosticismul constituie o atitudine existentiala cu caracteristici proprii, înradacinata în cea mai antica, elevata si rafinata aspiratie esoterica a tuturor popoarelor, a caror istorie, din nefericire, nu este bine cunoscuta prea bine de cercetatorii moderni. Gnosticismul este Cunoasterea Iluminata a Misterelor Divine. El este un functionalism foarte natural al Constiintei, o philosophia perennis et universalis. Gnosticii au investigat izvoarele Chinei, operele sanscrite ale Indiei, vechile manuscrise tibetane s.a. S-au preocupat cu studiul pieselor arheologice, au investigat în profunzime multe codice, au analizat întelepciunea civilizatiilor antice, au realizat studii comparative între Mexic, Egipt, India, Tibet, Grecia etc si au ajuns la concluzia ca Intelepciunea este universala, în esenta este mereu aceeasi, se schimba doar aspectele sale, în acord cu popoarele, natiunile si limbile. A venit, deci, vremea sa se înteleaga ca în toate tarile lumii palpita întelepciunea din culisele constiintei. A venit vremea sa întelegem ca la baza piramidelor din Egipt a înflorit întelepciunea hierofantilor. A venit momentul sa stim ca în piramidele din Teotihuacan înca se aude verbul rasunator al vechilor maestrii din Anahuac. În numele adevarului, trebuie spus ca întelepciunea cosmica freamata si palpita în tot ceea ce a fost, ceea ce este si ceea ce va fi. De-a lungul timpului, diferiti Hierofanti ai Cunoasterii au stralucit în noaptea epocilor (Hermes Trismegistos, marii întelepti ai Greciei antice, sacerdotii incasi, marii initiati din Anahuac si altii). Peste tot straluceste întelepciunea tuturor epocilor, întelepciunea gnostica, tainuita în culturile multor popoare antice, ascunsa în minunate opere de arta; arhitecturi încarcate de simboluri sacre; opere de teatru care expun principii transcendentale; sculpturi care, în tacerea lor, transmit spectatorului enorme adevaruri filosofice si mistice; culte, mituri, legende si traditii de pe diferite latitudini cu mesaje legendare dirijate catre constiinta adormita a fiintelor umane, cautând mereu sa o trezeasca si sa o faca sa participe la realitatea care se afla dedesubtul sferelor inalterabile ale spiritului uman. Gnosticismul milenar a întâlnit, în diferite ocazii ale istoriei, multi adversari care au dorit mereu sa interpreteze într-un mod vulgar expunerile gnostice, cu scopul de a le ridiculiza si a le discredita. In spatele acestor campanii s-au ascuns interese dogmatice, care, vazându-si amenintata continuitatea, au cautat sa discrediteze, în multiple moduri, intelepciunea divina a gnosticismului. Este lamentabil ca unii autori, putin informati, au asociat gnosticismul cu tendinte eretice si anticrestine. Aceasta este o absurditate, întrucât primii fondatori ai Bisericii au recunoscut în gnosticism cel mai bun sprijin al lor. Sa ne amintim de Marii Initiati precum Augustin si Origenes, eminenti parinti ai Bisericii, care s-au declarat din punct de vedere teologic gnostici. Insusi Isus a fost legat de casta Esenienilor, ale caror manifestari gnostice sunt universal recunoscute. Este interesant sa întelegem de asemenea ca însusi crestinismul (posterior aparitiei gnosticismului) a gasit în filozofii gnostici primul sau punct de sprijin pentru a reusi sa se dezvolte în acele timpuri. Autenticul gnosticism are doar un obiectiv, cel de a-l face pe om constient de motivul existentei sale. Gnosticismul a proclamat întotdeauna A-Himsa (nonviolenta) si cauta, înainte de toate, cunoasterea integrala de sine însusi, ca baza esentiala pentru a edifica o viata mai demna, constienta si transcendenta. Psihologia gnostica este antica Philokalie a Egiptenilor si Vedele hinduse, ale caror obiectiv esential este cunoasterea cauzei tuturor traumelor noastre, problemelor, neplacerilor, greselilor, viciilor, atitudinilor gresite etc, cu scopul de a ajunge la întelegerea si dizolvarea lor ulterioara. Este oare traumatizant ca omul sa faca ordine în modul sau de a gândi, simti si actiona ? Poate ajunge în vreun moment sa înrobeasca o cunoastere, care înainte de toate propune libera initiativa, care niciodata nu impune criterii, ci invita fiinta umana la reflectare profunda în fata vietii ? Sau este poate mai bine sa continuam sa fim sclavii unei lumi interioare necunoscute, plina de gânduri negative, emotii si atitudini instinctive neînfrânate ? Nu putem nega ca exista doua curente în lume care lupta pe viata si pe moarte pentru suprematie. În primul rând avem curentul spiritualist, format de toate religiile si credintele. Pe de alta parte, avem curentul materialist, cu scolile sale si propria sa dialectica. Curentul spiritualist crede ca el, doar el, detine adevarul. Curentul materialist, ateist, presupune ca de asemenea detine adevarul. Curentul spiritualist închina un cult Zeului-Spirit, nu conteaza ce nume i se da: Allah, Brahma, Yahwe, Dumnezeu etc. Curentul materialist închina un cult Zeului-Materie, de asemenea indiferent de numele ce i se da. Sunt deci doua curente. Cel spiritualist se fundamenteaza pe teoriile sale. Cel materialist pe ale sale. Cine are dreptate? Cei din dreapta sau cei din stânga ? Fara a rani susceptibilitati delicate, trebuie spus ca nici unii, nici altii, nu cunosc în realitate ceea ce este Adevarul. Adeptii spiritualismului si adeptii materialismului au inoculat lumea cu teorii, ipoteze si supozitii, care niciodata nu au fost experimentate. Autorii se contrazic pe ei însisi în operele lor. Sarmanul cititor trebuie sa bea din cupa amara a îndoielilor. Studiile gnostice constituie insa un balsam pentru nesatiosul cautator al luminii, al Adevarului. Gnosticismul ofera chei si procedee pentru a experimenta prin noi însine marile realitati ale vietii si ale mortii. Principalii exponenti ai gnosticismului au fost: Menandru, samaritean de origine, trimis în aceasta lume de puterile invizibile. Din Siria provine Vasilide, influent în Alexandria, dar cu urmasi si la Roma. El sustine dualismul persian si propaga teoria emanatiilor. Un gnostic renumit este si egipteanul Valentin, care începe sa predice la Alexandria spre anul 135 d.C, propagându-si apoi ideile, pentru doua decenii, la Roma. Valentin se serveste de Platon si Pitagora, ca si de gândirea paulina si de cuvintele lui Isus, pentru a avea un plus de acceptare din partea crestinilor. Însa la el, ca la toti gnosticii de altfel, este prezenta în mod substantial cosmogonia mitologica: de la Tatal invizibil îsi au originea realitatile (fiintele) emanate, ce culmineaza în cei 30 de eoni supremi ce constituie pleroma, lumea spirituala superioara, de la care provine realitatea terena, si spre care creatia imperfecta tinde sa se întoarca. Exponentul principal al gnosticismului crestin a fost Marcion, nascut la începutul sec.2. Gnosticismul reprezinta un sincretism religios al antichitatii târzii care, pe baza unui dualism oriental, pune împreuna conceptii religioase ale iudaismului târziu si unele elemente ale revelatiei crestine. Gnosticismul a existat înaintea crestinismului, iar multe din persoanele care îl cunoscusera, iar apoi trecusera la crestinism, nu au renuntat total la vechea lor credinta, ci s-au limitat doar la a adauga unele idei crestine la vechile lor convingeri gnostice. În acest fel apare gnosticismul crestin. El a încercat sa ofere omului o explicatie pe inteles despre lume si despre el însusi. Referitor la izvoarele acestei miscari, în afara de Pistis Sophia si Cartile lui Je, ea poate fi reconstituita în cea mai mare parte din scriitorii crestini antignostici (Irineu din Lyon, Tertulian, Iustin si Hipolit, si într-o masura mai mica din Clement Alexandrinul, Origenes, Epifaniu din Salamina si Filastrius din Brescia). Între anii 1945-1946, sapaturi arheologice au scos la iveala bogata biblioteca de la Nag Hammadi, în Egipt. În 13 papirusuri sunt cuprinse 40 de opere necunoscute pâna atunci, în limba copta, în cea mai mare parte reprezentând traduceri din opere grecesti scrise în sec.2 d.C. Din aceste opere (apocrife ale Noului Testament si lucrari gnostice pure) se pot creiona principalele concepte ale gnosticismului:
a. un dualism accentuat între cauza prima supranaturala si lumea materiala destinata mortii;
b. imposibilitatea de a se pierde scânteia divina a luminii din Eu-ul gnosticului, chiar daca sufletul este înclinat total si învins de rau;
c. urmând calea cunoasterii, Eu-ul poate sa se elibereze de legaturile materiei si sa se întoarca spre împaratia luminii, a adevaratului Dumnezeu;
d. caderea si ridicarea gnosticului sunt îmbracate în idei mitologice, completate cu elemente din filozofia si religia contemporana.
Succesul curentului iluminat gnostic în rândul crestinilor se poate baza pe doua motive. În primul rând, datorita superioritatii si profunzimii sale, mesajul gnostic nu se serveste de traditia bisericeasca; el este transmis pe cai secrete, în parabole, si nu poate fi înteles decât de catre cei carora le este dat sa-l înteleaga. În al doilea rând, succesul gnosticilor se bazeaza pe ideea ca numai ei, oameni superiori celorlalti, spirituali, poseda adevarata interpretare a evenimentelor cosmice, capabili asadar sa-l cunoasca pe Dumnezeu.
Gnosticismul practic ?i teoriile


Nu putem nega că există două curente în lume care luptă pe via?ă ?i pe moarte pentru suprema?ie. În primul rând avem curentul spiritualist, format de toate religiile ?i credin?ele. Pe de altă parte, avem curentul materialist, cu ?colile sale ?i propria sa dialectică.
Curentul spiritualist crede că el, doar el, de?ine adevărul. Curentul materialist, ateist, presupune că de asemenea de?ine adevărul. Curentul spiritualist închină un cult Zeului-Spirit, nu contează ce nume i se dă: Allah, Brahma, Dumnezeu etc. Curentul materialist închină un cult Zeului-Materie, de asemenea indiferent de numele ce i se dă.
Sunt două curente. Cel spiritualist se fundamentează pe teoriile sale. Cel materialist pe ale sale. Cine are atunci dreptate? Cei din dreapta sau cei din stânga? Fără a vrea să rănim susceptibilită?i delicate, vom spune că nici unii, nici al?ii nu cunosc în realitate ceea ce este Adevărul.
Fanaticii spiritualismului ?i ai materialismului au umplut lumea de teorii, ipoteze ?i supozi?ii care niciodată nu au fost experimentate. "Omul care nu pune în practică metafizica sa este ca un măgar încărcat cu căr?i", spunea Mahomed. Teoriile au devenit deja obositoare ?i chiar se vând ?i se revând la pia?ă… Atunci?

Autorii se contrazic pe ei în?i?i în operele lor. Sărmanul cititor trebuie să bea din cupa amară a îndoielilor. Teoriile servesc doar pentru a ne produce preocupări ?i pentru a ne amărî viata. Fără nici un fel de orgoliu, trebuie să afirmăm că între atâtea tenebre, studiile gnostice constituie un balsam pentru nesă?iosul căutător al luminii.
Prietene cititor, Gnoza ne oferă chei ?i procedee pentru a experimenta prin noi în?ine marile realită?i ale vie?ii ?i ale mor?ii.
Teoriile nu servesc la nimic; avem nevoie să fim practici ?i să cunoa?tem prin trăire proprie scopul existen?ei noastre. Pe bună dreptate a spus Goethe: "Orice teorie este gri, iar verde este doar arborele cu fructe aurite, care este via?a"…
Anun?ând zorii unei noi zile pentru omul dezorientat al timpurilor noastre, apare, ca un soare de fericire, GNOZA de ieri, de azi ?i din totdeauna.
Acest cuvânt (GNOZĂ) cuprinde imaginea unei cunoa?teri năzuită cu ardoare de către o elită misterioasă (auto-selec?ionată) ?i separată în întregime de intelectualismul ?arlatan, anost, ambiguu, speculativ ?i cu desăvâr?ire van.
Dic?ionarele precizează faptul că termenul GNOZĂ este de origine greacă ?i indică, într-un sens general, o CUNOA?TERE. Dar, într-un sens mai profund, cuvântul GNOZĂ se referă la un Modus Operandi care explică fenomenele fizice ?i metafizice cu privire la univers ?i la om ca "protagonist".
Investigatorii impar?iali au afirmat întotdeauna că GNOSTICISMUL este un fenomen foarte particular, legat de activitatea CON?TIIN?EI în om, în năzuin?a sa de a descifra misterele care rela?ionează existen?a sa cu creatorul său ?i faptele ce derivă din această legătură necunoscută.
Alte concepte care circulă spun lucruri precum acestea: "Gnoza era ansamblul cunoa?terilor sacre, al căror secret magii îl păzeau cu râvnă ?i care constituia, doar pentru ini?iati, obiectul învă?ăturii esoterice".
GNOZA rămâne definită ca o CUNOA?TERE REVELATOARE, eminamente practică, ce departe de a exprima simple date teoretice, caută să semnaleze cu oportunitate atitudinea corectă a creaturii umane în fa?a vie?ii ?i să o conducă pe aceasta, prin intermediul unor trăiri personale, la solu?ia enigmei propriei sale existen?e.
A răspunde în mod serios ?i demn la cele trei mari întrebări ale filosofiei eterne: Cine suntem? De unde venim? ?i Încotro mergem?, este prin urmare atât o necesitate primordială a fiin?ei umane cât ?i obiectivul fundamental al Studiilor Gnostice.

A califica această căutare drept erezie este ?i va fi întotdeauna, în mod evident, o mare absurditate, căci stă scris că "Gloria lui Dumnezeu constă în a-?i ascunde misterele, iar cea a omului, în a le descoperi".
Este foarte simplu ca în mintea oricărei persoane care a vrut să se aproprie de aceste studii să fi apărut vreodată întrebarea: de ce există o diversitate de ?COLI GNOSTICE. În acest sens este bine să se ?tie că doctrina pre?edintelui fondator al MI?CĂRII GNOSTICE INTERNA?IONALE (Dr. Samael Aun Weor), ?i-a început răspândirea cu ajutorul primilor discipoli care au primit învă?ăturile sale, dintre care, câ?iva, cu trecerea timpului au încălcat orientările marcate la origine în operele scrise de el însu?i ?i au continuat propagând în diferite locuri ale planetei o învă?ătură defazată de principiile originale, pe care au creat-o ?i au alimentat-o, dând cu aceasta, ocazia să se creeze noi aspecte gnostice care au început să poarte nuan?a personală a celor care se separaseră de linia de lucru a Dr. Samael Aun Weor. 
Acest separatism pe care l-am men?ionat s-a intensificat tot mai mult, ajungându-se la a se crea grupuri gnostice cu sigle definite, dintre care fiecare a pretins să stabilească o Gnoză unică, ajungând să mutileze paragrafe întregi din operele gnostice ale Dr. Samael Aun Weor sau să introducă altele noi din inven?ia personală a acestor separati?ti.   
AGEAC, Asocia?ia Gnostică de Studii Antropologice ?i Culturale, care a observat cu aten?ie toate aceste evenimente timp de mul?i ani, ?i-a putut face o judecată critică ?i lipsită de orice fanatism, cu privire la dezvoltarea gnosticismului în zilele noastre.
Pentru toate acestea, o dată cu un profund respect pentru orice organiza?ie, în interiorul AGEAC a apărut fidelitatea cea mai absolută fa?ă de învă?ătura ini?ială pe care a lăsat-o Dr. Samael Aun Weor, respectând în forma ?i în fondul său con?inutul integru al mesajului acestuia.







29


