Cetatea Neamt
Situată în partea de nord-est a judeţului Neamţ, la o depărtare de 46 de km de reşedinţa acestuia şi în imediata apropiere a oraşului Tg. Neamţ, Cetatea Neamţ (sau a Neamţului) face parte din categoria monumentelor medievale de valoare excepţională din România. Apariţia şi existenţa sa sunt strâns legate de istoria locului, a cărei vechime coboară cu mai bine de şapte milenii în negura timpului.
Situată în partea de nord-est a judeţului Neamţ, la o depărtare de 46 de km de reşedinţa acestuia şi în imediata apropiere a oraşului Tg. Neamţ, Cetatea Neamţ (sau a Neamţului) face parte din categoria monumentelor medievale de valoare excepţională din România. Apariţia şi existenţa sa sunt strâns legate de istoria locului, a cărei vechime coboară cu aproximativ şapte milenii în negura timpului. 
Numai în microregiunea în care se situează Cetatea Neamţ, atât de generoasă din punct de vedere a condiţiilor de mediu natural, se găsesc un număr de peste 100 de situri arheologice şi obiective de arhitectură care corespund tuturor epocilor şi culturilor atestate în estul ţării noastre. Cele mai vechi urme de locuire, aparţinând culturii Starčevo-Criş (cca. 5500-5000 î.H.), au fost puse în evidenţă la Lunca-Vânători şi Oglinzi-Răuceşti, pe versantul estic al Culmii Pleşului, la doar câţiva kilometri de Cetatea Neamţ. Atrase de izvoarele de slatină care se găsesc în apropiere, comunităţile de agricultori şi crescători de vite din neoliticul timpuriu au exploatat intens apa sărată, aşa cum au făcut şi populaţiile care s-au succedat, atât pentru consumul cotidian propriu, cât şi în scopul obţinerii sării cristalizate care era transmisă către triburile aflate la depărtare. Pentru secolele următoare (cca. 5000-4200 î.H.) sunt atestate vestigii ale culturilor ceramicii liniare şi Precucuteni la Lunca, Oglinzi, Târpeşti, Topoliţa ş.a., pentru ca ulterior (cca. 4000-2500 î.H.) să se remarce un număr mare de aşezări ale culturii Cucuteni (la Tg. Neamţ, Vânători, Poiana, Lunca, Răuceşti, Petricani, Târpeşti etc.), cea mai strălucită civilizaţie a Europei Vechi. După o perioadă frământată (cca. 2500-2000 î.H.), generată de pătrunderea unor triburi de origine estică şi nord-estică, în apropierea oraşului de pe apa Ozanei (la Lunca, Davideni, Rădeni, Târpeşti, Săveşti) şi chiar pe locul Cetăţii Neamţ sunt prezente comunităţi ale epocii bronzului tracic (cca. 1800-1100 d.H.). 



Dacă pentru mileniul I î.H. sunt documentate un număr mai mic de descoperiri, în prima parte a secolului al II-lea d.H. aşezările sunt mult mai numeroase şi bogate, aşa cum sunt cele de la Brusturi, Topoliţa, Urecheni, Târzia sau Nemţişor. 
Cât priveşte segmentul cronologic cuprins între secolele V-VIII d.H., cunoscut în istoriografia românească sub numele de perioada formării poporului român, staţiunea de la Davideni este emblematică pentru întreg spaţiul est-carpatic.
 
Având forme specifice de organizare social-economică şi politico-militară, comunităţile locale au evoluat în secolele următoare, deşi au fost influenţate negativ de controlul exercitat de populaţiile turanice. 
După mijlocul veacului al XIV-lea, vechile aşezări din Depresiunea Neamţ cunosc o revigorare economică, activităţile productive şi schimburile comerciale permiţând transformări esenţiale în statutul localităţilor. Îndeosebi după formarea statului medieval moldovenesc se constată o creştere a numărului aşezărilor rurale, sunt atestate documentar şi arheologic curţile boiereşti (ca cele de la Orţeşti şi Netezi), iar interesul domniei pentru această zonă devine tot mai evident. În acest context, apariţia oraşului Târgu Neamţ şi a Cetăţii Neamţ nu este decât o consecinţă a dezvoltării societăţii locale, care pe parcursul întregului ev mediu va fi racordată la toate evenimentele istorice majore care s-au petrecut în Moldova. 
Despre originea cetăţii
Lipsa unor informaţii precise privind începuturile construcţiei Cetăţii Neamţ a făcut să se vehiculeze, pe această temă, mai multe ipoteze, a căror veridicitate a fost deseori pusă la îndoială. 
O serie de istorici şi filologi, dintre care unii de mare prestigiu, precum A.D. Xenopol, B.P. Haşdeu, D. Onciul ş.a., pornind de la Bula papală din anul 1232, în care se strecura informaţia că în timpul şederii cavalerilor teutoni în Ţara Bârsei, între anii 1211-1225, aceştia ar fi construit pe versantul estic al Carpaţilor un castrum muntissimum, au acreditat părerea că numai Cetatea Neamţ ar fi putut fi acesta. 
Dealtfel, ipoteza germanică - teutonică sau săsească - a Cetăţii Neamţ a fost însuşită de mulţi dintre istoricii noştri, care au trebuit într-un fel sau altul să se pronunţe asupra originii acesteia, pornind de la numele pe care îl poartă. 
În deceniul şase al secolului nostru, când lipsa informaţiilor istorice scrise au putut fi suplinite de preţioasele informaţii date de săpăturile arheologice, părerile asupra începuturilor cetăţii au putut fi reconsiderate. Astfel, materialul databil de pe stratul cel mai de jos de locuire al cetăţii, scos la iveală prin investigaţiile sistematice efectuate, similar cu cel descoperit la cetatea de scaun de la Suceava, unde au fost identificate şi monede din timpul domniei lui Petru I Muşat (1375-1391), constituie o dovadă certă că Cetatea Neamţ a fost construită în a doua parte a domniei lui Petru I, perioadă în care Moldova a cunoscut o dezvoltare economică şi politică continuă.



Dacă vechea teorie, conform căreia construcţia cetăţii s-ar datora teutonilor, cade de la sine, nici ipoteza unei construcţii săseşti nu poate rezista câtuşi de puţin, pentru că mica colonie atestată în evul mediu în urbea Neamţ nu avea nici autoritatea politică şi nici puterea economică necesară pentru a realiza o construcţie militară de aşa mari proporţii. În plus, până la această dată nu s-a descoperit nici o mărturie arheologică care să susţină acest lucru, iar izvoarele documentare sunt ca şi inexistente.
 
După cum afirma cu peste trei decenii în urmă regretatul istoric Radu Popa, un monument ca Cetatea Neamţului reprezintă o construcţie de mare amploare, care a cerut un efort uriaş şi mijloace materiale considerabile. Singura forţă capabilă de a întreprinde asemenea iniţiative a fost asigurată de voievozii din epoca de consolidare a statului feudal al Moldovei. 
Este foarte probabil că documentul din 6 mai 1387, prin care Petru I Muşat a depus jurământul formal de vasalitate faţă de regele Vladislav Iagello al Poloniei, în care domnul moldovean menţiona că "ne facem supuşi cu omagiu, pe noi, poporul şi ţara noastră, cetăţile Moldovei şi celelalte domenii", face referire şi la Cetatea Neamţ, atestată documentar în mod clar câţiva ani mai târziu, la 1395, în timpul expediţiei regelui Sigismund de Luxemburg al Ungariei, asupra Moldovei. Nu lipsit de importanţă este faptul că "Neamţul din munţi" este amintit în Cronica rusească ce cuprinde oraşele de la est de Carpaţi, datată între anii 1387-1391, care ar fi putut să se refere atât la oraş, cât şi la cetate. 
Fortificaţiile Cetăţii Neamţ trebuiau să reprezinte un avantpost important în lupta de apărare a graniţei de vest a Moldovei, a trecătorilor Carpaţilor Răsăriteni mai ales, pe unde putea veni asupra statului moldovenesc primejdia cea mai mare: la acea vreme regatul maghiar îşi manifesta cu evidenţă politica de continuă expansiune teritorială spre est.


Aşezată aproape de vârful cel mai înalt al Culmii Pleşului, Cetatea Neamţ străjuia valea Moldovei şi a Siretului, ca şi drumul care trecea peste munte în Transilvania, de la Târgu Neamţ spre Pipirig, peste Petru Vodă, prin Poiana Largului spre pasul Tulgheşului. Fiind una din cele mai bine întărite cetăţi de care a dispus statul medieval moldovenesc, Cetatea Neamţ a fost prezentă în evenimentele de primă importanţă pe care le-a cunoscut această parte de ţară.


Numele cetăţii provine, probabil, de la hidronimul de "Neamţ" pe care îl poartă râul care curge pe sub poala muntelui şi de la care şi-au luat numele oraşul şi mănăstirea din apropiere. Mult timp centrul politic al regiunii a fost oraşul de pe apa Neamţului (cunoscută în acest sector şi sub numele de Ozana) unde pârcălabii cetăţii erau şefii administrativi, militari şi judecătoreşti, numele de Neamţ extinzându-se apoi asupra ţinutului şi judeţului, aşa cum şi oraşul Piatra, după mijlocul secolului al XIX-lea, va deveni Piatra-Neamţ. 
Filiaţia toponimelor de "Neamţ" de la numele apei, afluent de dreapta al Moldovei, pare a fi identică cu cea de la Suceava, unde oraşul, cetatea şi ţinutul şi-au luat numele de la apa Sucevei. 
După cum arăta istoricul C.C. Giurescu, unele târguri şi oraşe medievale au luat fiinţă la locurile de vaduri pentru trecerea apelor, devenind centre polarizante pentru zona înconjurătoare, de aici şi emanarea toponimelor de la hidronime şi extinderea lor la nivelul unităţilor teritoriale mai mari - ocoale şi ţinuturi. 
Unii cărturari au explicat cuvântul "Neamţ" ca fiind de origine slavă, el însemnând: "tăcut", "liniştit", "mut" şi care a fost dat ca hidronim şi toponim în perioada de conveţuire a populaţiei româneşti autohtone cu comunităţile slave în deplasare pe teritoriul ţării noastre, când au început a fi folosite nume slave şi pentru alte cursuri de ape. 

Potrivit concepţiei strategice a domnitorilor Moldovei de la sfârşitul secolului al XIV-lea şi începutul veacului următor, Cetatea Neamţ trebuia să se încadreze în sistemul general de apărare a ţării, alături de alte fortificaţii similare
Construcţia
Locul pentru amplasarea Cetăţii Neamţ a fost ales în mod fericit, întrucât Culmea Pleşului asigură, prin poziţia sa naturală, mari posibilităţi de apărare. Stânca Pleşului apare ca un pinten cu plan în formă aproximativ triunghiulară, desprins de vârful Cerdac, cu înălţimea de circa 480 m faţă de nivelul mării şi de 80 m faţă de nivelul apei Neamţului. 
De sus, de pe vârful Cerdacului, unde se presupune că a fost un important punct de observaţie, se deschide un orizont larg, de unde se pot transmite şi recepţiona semnale vizuale la distanţă.


Planul cetăţii are aspectul unui patrulater cu laturi inegale, adaptat după teren. Dacă între latura de nord şi cea de sud diferenţa nu este decât de un metru (38, 50 m/37, 50 m), în schimb între latura de est şi cea de vest diferenţa este mult mai mare - de 7 m (47 m/40 m). S-a apreciat că planul cetăţii de la Neamţ, ca şi al aceleia de la Suceava, ar fi suferit o influenţă polono-lituaniană prin cetăţile Coriatovicilor din Podolia sau Diosgör din Ungaria. Specific pentru Cetatea Neamţ este faptul că turnurile de apărare, din cele patru colţuri, n-au fost plasate în exteriorul zidurilor, ca la cetăţile Suceava şi Scheia construite în aceeaşi perioadă, ci au fost încadrate direct în scheletul de ziduri, şi aceasta pentru că fortificaţiile naturale de pe trei laturi nu permiteau construcţia lor în exterior.





Iniţial, fortul muşatin avea înălţimea de circa 12-15 m, cu o grosime apreciabilă, de aproape 3 m. Zidurile sunt susţinute şi consolidate în exterior de 18 contraforţi puternici de formă prismatică, care corespund pe direcţia zidurilor interioare. Intrarea în cetate se făcea pe "poarta muşatină" de la mijlocul zidului de nord.



Datorită faptului că numai prin partea aceasta cetatea putea fi mai uşor atacată, încă din faza muşatină latura nordică a fost apărată de un şanţ destul de adânc, care trecea prin imediata apropiere a zidului, aşa cum au dovedit săpăturile arheologice. Fragmentele ceramice găsite în pământul de umplutură al acestui şanţ sunt caracteristice pentru a doua jumătate a secolului al XV-lea, când s-a săpat altă fortificaţie, la o depărtare de câţiva metri.


Dezvoltarea tehnicii de luptă prin perfecţionarea armelor de foc, în special a bombardelor, care puteau arunca ghiulele mult mai mari şi mai grele, de piatră sau de fontă, capabile să provoace distrugeri zidăriei, a făcut ca cetăţile să se adapteze noilor arme. În acest scop construcţiile în unghi drept au fost încadrate de turnuri sau bastioane rotunjite. La Cetatea Neamţ aceste lucrări au fost realizate în timpul domniei lui Ştefan cel Mare, probabil în timpul răgazului rămas între lupta de la Vaslui din ianuarie 1475 şi 26 iulie 1476, când a avut loc lupta de la Războieni-Valea Albă.





În acest scurt timp zidurile cetăţii au fost supraînălţate cu circa 6-7 m, iar în interior au fost construite o serie de dependinţe necesare garnizoanei militare. Dar cele mai importante lucrări s-au realizat în partea de nord şi nord-est a fortului, unde s-a săpat, după cum am arătat, un nou şanţ de apărare mult mai adânc şi mai larg, flancat spre cetate de patru bastioane semicirculare cu ziduri groase şi rezistente, cu înălţimi variabile, de până la 30 de metri. Zidăria bastioanelor era prevăzută cu creneluri şi ferestre înguste, prin care apărătorii cetăţii puteau să supravegheze şi să lovească duşmanii.





Remarcabilă era noua cale de acces în cetate, reprezentată de un pod arcuit, sprijinit pe 11 piloni de piatră de formă prismatică. Elevaţia podului era, probabil, sub formă de boltă zidită tot din piatră, ca şi pilonii. Forma arcuită a podului, care este în mare parte paralel cu bastioanele, cât şi lungimea sa, îi obliga pe duşmani, atunci când atacau, să se expună mai mult timp loviturilor apărătorilor cetăţii. Se crede că orientarea podului îi obliga pe atacanţi să-şi mute scutul din mâna stângă în mâna dreaptă, ceea ce ducea la diminuarea atacului. Porţiunea de pod dintre ultimul pilon şi zidul bastionului era mobilă, putând fi ridicată printr-un sistem de scripeţi. Tot mobil era şi podul din faţa porţii principale realizată în timpul lui Ştefan cel Mare, prin turnul de nord-est. Se pare că aici au fost porţi duble, atât la intrarea cât şi la ieşirea din turn, unde se pot vedea cu uşurinţă cele două stiluri constructive: gotic şi romanic. Ca măsuri suplimentare de supraveghere au fost construite, la intrarea în curtea exterioară, două capcane cu trape, cunoscute şi sub numele de "curse de şobolani sau de şoareci".

De la capătul podului, legătura cu satele din jur se făcea pe un drum ce ocolea vârful Cerdacului, cu acces la drumul spre Baia şi Suceava, dar şi la oraşul de jos. Calea actuală de acces spre cetate a fost amenajată mult mai târziu, în timpul domniei lui Mihalache Sturza, la 1834.
După cum dovedesc o serie de izvoare narative şi observaţiile arheologice, unele căi de acces erau fortificate cu "părcane", sub formă de şanţuri întărite cu palisade, pentru a împiedica accesul inamicilor.
Întărită prin lucrările făcute în timpul lui Ştefan cel Mare, cu şanţul de apărare flancat cu bastioane puternice, cu ziduri supraînălţate, cu căi de acces pe care era imposibil să se transporte "maşini" de luptă pentru distrugerea zidurilor, Cetatea Neamţ a devenit una din cele mai puternice cetăţi din Ţara Moldovei.

La construcţia cetăţii au fost folosiţi meşteri pricepuţi, care au mai lucrat probabil şi la alte asemenea fortificaţii. Stilul gotic, evident la ancadramentele de porţi şi ferestre, subliniază prezenţa unor meşteri transilvăneni, probabil de la Bistriţa şi Rodna, oraşe cu care Ştefan cel Mare a avut legături strânse. Majoritatea încăperilor, cu excepţia celor din turnuri, care erau separate prin plafoane sprijinite pe grinzi groase de stejar, aveau arcade boltite realizate din cărămidă, sprijinite pe laterale şi la capete pe elevaţia rezistentă din piatră a zidurilor groase. Fragmentele de ancadramente de la uşi şi ferestre, cât şi unii piloni de susţinere, descoperiţi în molozul ruinelor, dovedesc atât competenţa meşterilor pietrari, cât şi grija de a se realiza un lucru frumos. Sub conducerea acestora, la o lucrare de aşa proporţii a participat, desigur, şi un număr însemnat de salahori, la căratul unui volum aşa de mare de piatră şi a celorlalte materiale de construcţie: lemn, cărămidă, var, nisip etc. Aceşti oameni proveneau din locuitorii satelor ocolului, care aveau, aşa cum precizează documentele vremii, obligaţia prestării "muncii la cetăţi", fie cu carele, fie cu braţele. Dar pentru că asemenea lucrări trebuiau terminate într-un timp cât mai scurt, fiind patronate de însăşi autoritatea domnească, la realizarea lor erau mobilizaţi şi târgoveţii, robii de pe moşii, oştenii şi prizonierii.





Materialul din construcţie este în cea mai mare parte piatră de râu, probabil din părţile Pipirigului, folosită atât ca elevaţie, cât şi ca umplutură a zidurilor. La construcţia arcadelor, pervazurilor, pilonilor şi a contraforţilor a fost folosită piatra de carieră de la Domesnic şi Gura Secului. O cantitate apreciabilă de rocă de gresie verzuie provine chiar din stânca de la baza Culmii Pleşului.
Analiza compoziţiei mortarului arată că acesta a fost făcut dintr-un var hidraulic în amestec cu nisip, microprundişuri, cărămidă sfărâmată şi praf de mangal, care au alcătuit un liant foarte rezistent. Pe anumite porţiuni de zid, supuse mai mult acţiunii agenţilor naturali, se poate vedea că mortarul a rezistat chiar mai bine decât piatra!
Cele mai multe încăperi erau destinate nevoilor garnizoanei militare, care poate să fi avut, în mod obişnuit, aproximativ 300 de oameni.
Construcţia (continuare)

Se presupune că încăperea de lângă intrarea pe sub turnul de nord-est a fost utilizată ca închisoare (vezi plan, B). Încăperea învecinată, denumită azi "monetărie", a fost utilizată, probabil, în momentele mai grele, pentru adăpostirea tezaurelor domneşti (vezi plan, C).
Înainte ca Moldova să fie închinată turcilor – scrie Dimitrie Cantemir – la izbucnirea războaielor voievozii îşi trimiteau copiii şi averile în această cetate, aproape de nebiruit.


Deasupra aşa-zisei monetării a existat un paraclis, care în timpul lui Vasile Lupu a fost renovat, cetatea fiind transformată în "mănăstirea Sf. Nicolae de la Cetatea Neamţului". De interiorul bisericii din cetate, foarte bogat şi preţios, aşa cum demonstrează iconostasul aflat azi la Mănăstirea Neamţ, se va minuna misionarul catolic Marco Bandini, care a vizitat Moldova la 1646.

Încăperea de jos de pe aceeaşi latură estică, vecină cu "monetăria", se pare că a fost aşa-zisa "baie" a cetăţii, folosită de garnizoana militară; tot pe aici trece şi unul din ulucele de scurgere a apei din curtea interioară. Bolta acestei încăperi, care se păstrează parţial, a fost realizată din cărămidă şamotată, ceea ce întăreşte această supoziţie (vezi plan, D).
După tradiţie, încăperea din partea de jos a turnului de sud-est este numită "neagra temniţă", aceasta având boxe în care erau aruncaţi, probabil, condamnaţii la moarte pentru "hiclenie" sau pentru alte abateri mai grave (vezi plan, F).
Pe latura sudică, ferită de loviturile bombardelor, au fost probabil camerele de locuit pentru căpeteniile cetăţii şi pentru "feţele mai subţiri" care erau găzduite la cetate. Încăperile de la demisol, aflate sub terasa actuală de pe care se poate admira Valea Ozanei, erau folosite drept depozite de provizii alimentare (vezi plan, G).









Încăperea lungă de pe latura vestică se consideră că a fost folosită drept sală de sfat şi de judecată (vezi plan, J). Aici, în calitatea lor de şefi administrativi şi judecătoreşti ai ţinutului Neamţ, pârcălabii cetăţii judecau, probabil, pricinile mărunte. Desigur, atunci când domnitorul ţării se afla la cetate, această sală putea să fie folosită drept loc de "scaun domnesc", fiind spaţioasă şi impunătoare prin forma sa boltită. Dedesubt a existat aşa-zisa sală a armelor.
În mod categoric, asemenea altor obiective de acelaşi fel, Cetatea Neamţ a avut şi lucruri tainice, de a căror existenţă au putut şti numai anumiţi oameni. Aşa se pare că a fost presupusa ieşire secretă din încăperea de pe latura vestică, de lângă turnul S-V, unde o porţiune de zid era gol la mijloc şi pe unde se putea realiza, la nevoie, legătura cu exteriorul. De asemenea, se vorbeşte că în fântână, la o adâncime de circa 10 metri, s-ar afla gura unui tunel, prin care se făcea legătura cu exteriorul cetăţii, ceea ce este greu de crezut, din cauza lipsei unor informaţii sigure.
Probabil că încăperile la care ne-am referit au avut de-a lungul veacurilor şi alte destinaţii. În decursul timpului unele dintre încăperi au suferit o serie de modificări, pentru a putea fi adaptate noilor cerinţe şi o mare parte a spaţiilor au fost tencuite, văruite şi mobilate spre a răspunde nevoilor locatarilor.

În moluzul din dărâmături s-au descoperit, printre altele, numeroase fragmente de teracote simple sau smălţuite, cu elemente decorative interesante: dragonul, capul de bour, pomul vieţii, cavaleri medievali, cu elemente decorative vegetale şi geometrice, care provin de la sobele din diferitele încăperi, ceea ce dovedeşte atât interesul pentru confort, cât şi pentru estetic.
Fântâna din curtea interioară, cu o adâncime apreciabilă, care a fost săpată parţial cu prilejul lucrărilor de restaurare, pare a fi un adevărat depozit arheologic, nevalorificat din punct de vedere ştiinţific. Că a fost fântână şi nu un simplu bazin de apă, aşa cum ar fi tentaţi unii să creadă, interesante sunt informaţiile din aşa-zisul Jurnal întocmit de unul din secretarii lui I. Sobietski, care consemnează că fântâna din cetate era foarte bună, din piatră, adâncă şi cu apă sănătoasă şi frumoasă. Cronica Anonimă a Ţării Moldovei, referindu-se la baricadarea austriecilor în Cetatea Neamţului la 1717, arată că aceştia au "deschisu puţul celu vechiu şi adâncu al cetăţii" pentru a se aproviziona cu apă.



În curtea interioară, ca şi în cea exterioară, au fost unele construcţii uşoare, ale căror urme au dispărut în mare parte. Săpăturile arheologice au scos la iveală, de exemplu, că în curtea exterioară, lângă zidul din partea dreaptă a porţii muşatine, a existat un cuptor, care după materialul ceramic databil dovedeşte că a funcţionat spre sfârşitul veacului al XVII-lea.
În legătură cu podul de acces în cetate, ale cărui dimensiuni au suferit modificări în timp, deţinem informaţia că avea lungimea de 80 picioare şi lărgimea de 12 picioare la sfârşitul secolului al XVII-lea. Când au intrat polonezii în cetate, la 1691, acesta nu mai era funcţionabil, motiv pentru care şi intrarea se făcea pe o potecă prin partea de nord-vest. "A fost pod pe stâlpi mari de piatră, care stau în picioare. În cetate se intră printr-o portiţă întunecoasă", notează cronicarul în Jurnal. Este posibil ca podul să fi fost distrus încă din 1674, din iniţiativa lui Dumitraşcu Cantacuzino.


Mari confruntări militare
Primul eveniment deosebit de care se leagă Cetatea Neamţ   s-a petrecut la sfârşitul secolului al XIV-lea, în timpul domniei lui Ştefan I Muşat (cca. 1394-1399), când regele Sigismund de Luxemburg al Ungariei, urmărind politica de expansiune teritorială la răsărit de Carpaţi, întreprinde o expediţie militară asupra Moldovei. Cronica oficială maghiară şi documentele emise de Sigismund consemnează că armatele regale au înaintat până la reşedinţa domnească, unde Ştefan I "i-a făcut supunere". În preajma Cetăţii Neamţului, pe care cu siguranţă regele Ungariei a asediat-o, se emite un act de cancelarie, "ante castrum Nempch", la 2 februarie 1395, care constituie prima menţiune documentară a cetăţii.
 

 
 

Referitor la acest eveniment, Cronica veche moldovenească a păstrat ştirea că Ştefan Vodă a învins pe regele Sigismund la Hindău (azi Ghindăoani, comuna Bălţăteşti, la circa 12 km sud de Târgu Neamţ), fapt confirmat şi de inscripţia de pe piatra de mormânt a lui Ştefan I aflată la Rădăuţi.

Cum regele Ungariei a mai dat un alt act de cancelarie, la numai câteva zile diferenţă, respectiv la 14 februarie, în Braşov, se poate deduce că oştile maghiare au trecut munţii în grabă după lupta de la Ghindăoani. Concluzia care se desprinde este lesne de înţeles: la acest prim botez al focului – Cetatea Neamţ a rezistat cu succes în faţa oştilor duşmane, înscriind o primă pagină de istorie glorioasă.

Probabil că un rol important la invincibilitatea cetăţii l-au avut şi pârcălabii, menţionaţi la loc de cinste în cadrul sfatului domnesc, atât în timpul domniei lui Alexandru cel Bun (1400-1432), aşa cum au fost Şandru şi Stanislav Rotompan, ultimul prezent la Conciliul de la Konstanz-Elveţia, cât mai ales în timpul lungii domnii a lui Ştefan cel Mare (1457-1504).



 

În vara anului 1476, Ştefan cel Mare încearcă cu disperare să facă faţă dublului atac duşman, al tătarilor dinspre Nistru şi al turcilor de la sud, care doreau să-şi ia revanşa pentru înfrângerea suferită în bătălia de la Podul Înalt – Vaslui, cu un an înainte.

Aplicând tactica atragerii duşmanilor într-un loc favorabil oştirii sale, Ştefan cel Mare va opune, la 26 iulie 1476, o dârză rezistenţă în faţa armatei otomane de circa 200.000 de ieniceri şi spahii, condusă de însuşi sultanul Mohamed al II-lea, cuceritorul Constantinopolului. La Valea Albă – Războieni, la circa 27 km de Cetatea Neamţ, oastea moldovenească de numai 12.000 de oşteni, formată mai ales din boieri şi curteni, s-a luptat cu disperare utilizând fortificaţiile pregătite cu puţin timp înainte de sfârşitul lunii iulie. În timp ce turcii îşi înnoiau atacurile cu ostaşi odihniţi, românii moldoveni, cu rândurile împuţinate, au oprit totuşi pe duşmani până la căderea nopţii, când au părăsit tabăra, retrăgându-se spre pădurile seculare învecinate.
               

 

Subliniind dramatismul luptelor, Cronica lui Grigore Ureche arată că "moldovenii n-au căzut fiştecum, ci stropşiţi de mulţimea duşmanilor". Cu credinţa că Ştefan cel Mare s-ar fi refugiat în Cetatea de la Neamţ, apropiată de locul bătăliei, sultanul vine cu o parte din oastea sa asupra acesteia. Se pare că în cetate, la acea dată, s-ar fi aflat şi o parte din prizonierii turci din lupta de la Vaslui, pe care domnul Moldovei i-a folosit la lucrările de fortificare. Deşi au sperat să intimideze mica garnizoană prin numărul lor impresionant, turcii n-au putut cuceri cetatea; ba, mai mult, au trebuit să facă faţă atât arcaşilor, care au răspuns prin lovituri sigure din spatele meterezelor, cât şi tunarilor care şi-au făcut din plin datoria cu mijloacele avute la dispoziţie.

Iată cum descrie Angiolello, secretarul sultanului Mahomed al II-lea, acţiunea turcilor de a supune cetatea:
Făcând încercarea de a cuceri fortăreaţa amintită, s-au aşezat şapte bombarde şi în decurs de opt zile s-au făcut efortul de a o cuprinde, dar două din cele bombarde s-au spart, iar cei care se aflau în fortăreaţă nu voiau să stea de vorbă şi toţi se apărau cu artilerie şi nu le păsa de noi.
Ceva mai târziu, cronicarul Ion Neculce consemna că bombardele turceşti au fost aduse pe drumul ce ocolea coama muntoasă "pre despre Moldova" şi au fost amplasate pe dealul din faţa cetăţii, cel mai probabil pe versantul sudic al vârfului Cerdac. Zidurile însă au rezistat, iar oştenii
... au îndreptat puşcile din cetate asupra turcilor, unde sta acolo în munte de ave nevoie cetatea şi au lovit în gura unei puşci turceşti, de au sfărâmat-o. Şi au început a bate în corturile turcilor, cât şi boldul de la cortul împăratului l-au sfărâmat. Deci n-au mai putut sta turcii întru acel vârfu de munte, de unde ave cetatea nevoie, ce numai le-au căutat a să da în lături de la acel locu.
O relatare asemănătoare întâlnim şi în Cronica moldo-germană, care consemnează că:
... împăratul a asediat o cetate cu numele de Neamţ: cei din cetate dădură în tunul cel mare şi împuşcară şi pe comandantul artileriei. Atunci împăratul se retrase.
Pârcălab la Cetatea Neamţ era în acea perioadă bătrânul Arbore, care se pare că a căzut sub lovitura unei ghiulele turceşti.
Rezistenţa zidurilor cetăţii, apărată cu dârzenie de bravii oşteni români, a făcut din acest moment una din cele mai cunoscute pagini de istorie.

Încercarea turcilor de a ocupa cetăţile Sucevei şi Hotinului a avut acelaşi insucces ca şi la Neamţ. Osmanlâii vor plăti scump, pentru a doua oară în decurs de numai doi ani, această nouă aventură pe teritoriile româneşti de la răsărit de Carpaţi, marele Ştefan provocându-le o nouă înfrângere, care a avut un larg răsunet european.

Cât priveşte legenda, atât de frumoasă, introdusă de Ion Neculce în O samă de cuvinte, potrivit căreia Ştefan cel Mare după lupta de la Războieni ar fi încercat să se refugieze la Cetatea Neamţ, iar mama sa, doamna Oltea-Maria "nu l-au lăsat să intre şi i-au zis că pasărea în cuibul său nu piere; ce să se ducă în sus, să strângă oaste, că izbânda va fi a lui", din punct de vedere istoric nu se verifică.

Aşa cum dovedeşte piatra de mormânt de la mănăstirea Probota, care provine de la biserica "Sfântul Nicolae" din Poiană, din vecinătate, de unde i-au fost strămutate osemintele, "roaba lui Dumnezeu Oltea, mama domnului Io Ştefan Voievod, a murit la anul 6973 (1465), noiembrie 4". Aşadar, la sfârşitul lunii iulie 1476, doamna Oltea-Maria nu mai era în viaţă.
Evenimente din secolul al XVI-lea
Întărită şi fortificată în timpul lui Ştefan cel Mare, Cetatea Neamţ a avut un rol politico-militar important mai bine de două veacuri, cunoscând fie momente de eroism legendar, fie distrugeri grave. Datele de care dispunem sunt însă destul de sporadice şi cu multe lacune, pentru lungi perioade nefiind amintiţi decât pârcălabii cetăţii, care-şi exercitau autoritatea asupra întregului ţinut Neamţ.
 

 
 

Printr-un document din 10 mai 1529, voievodul Petru Rareş (1527-1538; 1541-1546) solicita patriciatului de la Bistriţa să-i trimită un zidar priceput pentru efectuarea unor lucrări la Cetatea Neamţ, al căror specific nu era precizat. În 1538, la sfârşitul primei domnii a lui Petru Rareş, când acesta a fost părăsit de o mare parte din boieri şi a fost nevoit să ia drumul pribegiei spre proprietăţile sale din Transilvania, Cetatea Neamţ şi-a deschis porţile în faţa oştilor lui Soliman Magnificul.

Începând din a doua jumătate a secolului al XVI-lea, cetatea a devenit un punct aprig disputat de către diferiţi pretendenţi la tronul Moldovei, iar uneori a fost loc de refugiu pentru familia domnească şi adăpost pentru tezaurul ţării. Importanţa cetăţii a fost tot mai mult diminuată odată cu întărirea dominaţiei otomane, care nu se putea împăca cu ideea existenţei unor fortificaţii puternice, adevărate bastioane în lupta pentru apărarea libertăţii teritoriilor româneşti. Din acest motiv cetăţile nu numai că n-au mai fost întărite pentru a face faţă noilor tehnici militare, dar au fost supuse şi unor distrugeri sistematice.

Se ştie că în anul 1563, Ştefan Tomşa, care s-a răsculat împotriva lui Despot Vodă, a cuprins Cetatea Neamţ apărată de lefegii nemţi şi a transformat-o într-o bază de luptă proprie.
 
 

La începutul celei de-a doua domnii a lui Alexandru Lăpuşneanu (1552-1561; 1564-1568), cetăţile Neamţ şi Suceava au fost incendiate din ordinul sultanului, care pentru a slăbi ţara din temelie
... lasă cuvânt că cine va risipi cetăţile din ţara Moldovii, aceluia va da domnia... Deci Alexandru Vodă, făcându pre cuvântul împăratului, împlându toate cetăţile cu lemne, le-au aprinsu de au arsu şi s-au risipitu, numai Hotinul l-au lăsat, ca să fie de apărătură dinspre leşi – (Gr. Ureche).
 
 

Cu toate acestea, la Cetatea Neamţ scheletul gros de ziduri n-a avut de suferit distrugeri importante, deşi se recunosc urmele flăcărilor de altădată, care au schimbat culoarea elevaţiei. A ars, desigur, toată lemnăria şi s-au prăbuşit plafoanele, acolo unde erau susţinute de grinzi groase de stejar. În schimb nu se ştie în ce măsură a avut de suferit cea de-a doua perdea de ziduri şi podul de acces.

Judecând fapta domnitorului Alexandru Lăpuşneanu, cronicarul Nicolae Costin arăta că: "nimeni nu va lăuda această faptă a lui Alexandru Vodă..., însă a-l ocărâa pentru aceste stricăciuni ce au făcut cetăţilor, lumea nu se va sătura".

Puţin după acest episod, în 1566, un pretendent la tronul Moldovei, Ştefan Mâzgă, venit cu ajutor maghiar, încearcă să-l alunge din scaun pe Alexandru Lăpuşneanu. Oastea domnească îl întâmpină, după cum spune cronica lui Gr. Ureche, "mai den sus de Cetatea Neamţului şi dând război, l-au bătut", prizonierii fiind înecaţi, tăiaţi în bucăţi, sau puşi în frigare. În legătură cu acest eveniment, istoricul D. Constantinescu a făcut demonstraţia că locul bătăliei a fost în pădurea de la Branişte, situată între satul Vânători şi Mănăstirea Neamţ.

Lucrările de refacere a cetăţilor distruse în timpul lui Lăpuşneanu au fost iniţiate în prima domnie a lui Petru Şchiopul (1574-1577), când acesta a trebuit să facă faţă numeroşilor pretendenţi la tron, care veneau cu ajutor de la poloni, unguri sau cazaci.

Oricum, în timpul domniei lui Ieremia Movilă (1600-1606) Cetatea Neamţ era complet refăcută. Dacă cetatea a fost sau nu transformată încă de atunci în mănăstire, pentru a preveni intenţiile distructive ale turcilor, este greu de stabilit. Un document datat câteva decenii mai târziu, din 25 august 1685, care spune că mitropolitul Dosoftei a venit în divan cu un ispisoc de la Constantin Voievod şi de la Ştefan Petru Voievod, "că au dat mănăstirea din Cetatea Neamţului să asculte de mănăstirea Secu, să aibă drept a pune acolo egumeni şi călugări", ar confirma această părere.

Cert este că în perioada de după distrugere, unele proprietăţi ale cetăţii, care erau denumite "drept domneşti", au fost făcute danie Mănăstirii Neamţ, iar altele au fost date Mănăstirii Secu, construită de Nestor Ureche pe proprietatea cetăţii.

În lunile mai-iunie ale anului 1600, când Mihai Viteazul (1593-1601) realizează, printr-o campanie energică, unirea Moldovei cu Ţara Românească şi Transilvania, cele două cetăţi – Suceava şi Neamţ – şi-au deschis porţile în faţa armatelor marelui domn, fără a opune nici o rezistenţă. Cronicarul Miron Costin pune cucerirea atât de rapidă a cetăţilor pe seama faptului că
... era aşea de groaznic Mihai vodă şi vestit în războaie în toate aceste părţi, cât îndată ce-au sosit la Suceavă, i s-au închinat şi cetatea Sucevei şi a Neamţului, la cetăţi puindu oşteni de ai săi, pedestraşi.
Există date care confirmă că această garnizoană a opus o anumită rezistenţă, la sfârşitul lunii septembrie 1600, oştilor polone care-l aduceau din nou pe Ieremia Movilă pe tronul Moldovei.
Secolul al XVII-lea (I)

Pisania pusă de Vasile Lupu la biserica "Sf. Nicolae" din Cetatea Neamţ – aflată azi la Mănăstirea Secu.
 
De la 1600, pentru un interval de timp de 40 de ani, nu dispunem de nici o informaţie despre cetate. De abia la 1641 misionarul papal Petre Bogdan Bakąič consemna că Vasile Lupu renovează Cetatea Neamţului, acest castel care "a stat mulţi ani părăsit".

Informaţii concludente privind lucrările de la cetate din timpul lui Vasile Lupu (1634-1653) sunt oferite de misionarul Marco Bandini. Pentru a nu trezi suspiciunile turcilor, deveniţi mult mai bănuitori după campaniile lui Mihai Viteazul, Vasile Lupu construieşte pe locul paraclisului care existase anterior biserica "Sf. Nicolae", încăperile din cetate capătând aspect de chilioare.

Marco Bandini nota că cetatea are zid dublu, poartă şi pod cu stâlpi de piatră de 50 de picioare înălţime.
Înlăuntrul zidului al doilea este cupola Sf. Nicolae, construită cu artă deosebită, împodobită cu chipurile de aur ale Domnului Cristos şi a maicei sale, a sfinţilor apostoli şi a părinţilor greci. Monahi schismatici, de naţiune ruteană sunt înlăuntru.
Pentru Bandini această construcţie "arată mai mult a cetate decât a mănăstire".


Iisus Hristos.
Icoană din catapeteasma
bisericii "Sf. Nicolae".
 

Inscripţia domnească, în limba slavonă, pusă la terminarea lucrărilor în anul 1646, consemnează:
Cu voia Tatălui şi cu ajutorul Fiului, şi cu săvârşirea Sfântului Duh, Io Vasile Voievod, domn al Ţării Moldovei am văzut lucrarea bună la Cetatea Neamţ în anul 7154.
Vasile Lupu şi-a făcut din Cetatea Neamţ locul care putea să-i ofere un adăpost sigur pentru familia şi averile sale, în acele vremuri când a întreprins câteva campanii pentru ocuparea tronului Ţării Româneşti şi apoi a luptat pentru păstrarea tronului Moldovei. Sintetizând această situaţie, Miron Costin arăta în Letopiseţul său că: "La Cetatea Neamţului era toată inima avuţiei lui Vasili Vodă".

La 1650, când tătarii au făcut prădăciuni în Moldova până în apropierea Iaşului, Vasile Lupu "au pornitu pe doamna depreună cu casele boierilor pen frânturile codrilor, pe la Căpoteşti, spre Cetatea Neamţului", unde putea să fie în siguranţă. În anul 1653, când are loc prima acţiune a logofătului Gheorghe Ştefan de a ocupa tronul Moldovei, la Cetatea Neamţ se aflau tezaurele domneşti, pe care Vasile Lupu le salvează trimiţând pe nepotul său Ştefan
... să apuce avuţiia, şi ori că n-au ştiut Ştefan Gheorghe logofătul de avuţiile acelea în Cetatea Neamţului, ori au stătut după lucruri care începuse şi n-au socotit aceia bani, iară avea mai aproape de dânsul decât de Vasile vodă aceea avuţie.


Maica Domnului cu Pruncul.
Icoană din catapeteasma
bisericii "Sf. Nicolae".
 

Şi în perioada următoare Cetatea a fost folosită ca loc de adăpost şi de apărare, deşi în documente este numită, de cele mai multe ori, mănăstire. Vasile Lupu, în calitatea lui de ctitor, i-a făcut danie acesteia satul Vasilăuţi, o parte din satul Oglinzi, cumpărat de la Văidaneasa şi feciorul ei Ursul, precum şi poienile Slatina şi Timuşul din apropiere. Documentul întărea şi posesiunile mai vechi din Răuceşti şi Măneşti.

În anul 1665, Eustahie Dabija (1661-1665) întăreşte mănăstirea din Cetatea Neamţului ca metoh al Mănăstirii Secu, aceasta putând să-şi pună egumen şi să aducă călugări. Câteva decenii mai târziu, în 1685, vechea danie a fost reînnoită de către domnitorul Constantin Cantemir (1685-1693), pe baza ispisocului "de la Ieremia Movilă voievod, şi de la ctitorul ei Vasile Lupu voievod, de la Gheorghe Ştefan voievod, Dabija voievod şi de la Ştefan Petriceicu voievod".
Secolul al XVII-lea (continuare II)
 
 
În a doua jumătate a secolului al XVII-lea, în timpul luptelor pentru tronul Moldovei şi a războaielor turco-polone, Cetatea Neamţ a devenit un obiectiv foarte căutat, constituind un loc potrivit de refugiu.

Astfel, în timpul campaniilor lui Constantin Şerban Basarab, care a încercat mai întâi cu ajutor din Transilvania şi apoi de la cazaci să ocupe tronul Moldovei, la cetate s-au refugiat mulţi boieri şi feţe bisericeşti.

Într-un document din 23 ianuarie 1661, care se referă la vânzarea unui pomet de sub Dealul Boiştei, apar: Iftimie Boţul pârcălab de Neamţ, Simionică şoltuzul târgului, Hanoş vătaful de puşcaşi de la cetate şi egumenul Ioan de la mănăstirea din cetate. Din alt document, emis tot la cetate, în luna iunie a aceluiaşi an, aflăm că din cauza războaielor care s-au purtat prin aceste locuri, oraşul s-a depopulat şi "s-au tămplat de au fugit alţi oameni din târgu Neamţu", întrucât cei "rămaşi doar cu sufletele" au fost obligaţi să plătească dările şi cisla pentru cei fugiţi.


Sigiliul oraşului Târgu Neamţ, de la sfârşitul secolului al XVI-lea.
 

Ambele documente, ca şi un altul din 7 aprilie 1672, au fost scrise la Neamţ şi poartă pentru autentificare peceţile semnatarilor, între care şi pecetea cu ghirlandă de viţă de vie pusă de şoltuzul oraşului, copie slavă după pecetea mai veche în limba latină a târgului. Probabil că la acea dată viţa de vie era cultivată mult mai mult în zonă, încât devenise element simbolic al oraşului.

Din ultimele decenii ale secolului al XVII-lea există alte referiri la Cetatea Neamţ. Este interesant faptul că în însemnările militare aceasta este numită cetate, pe când în alte documente este considerată drept mănăstire. Cele mai multe referiri sunt făcute în legătură cu războaiele dintre turci şi poloni, care s-au desfăşurat în mare parte pe teritoriul Moldovei, începând cu războiul Cameniţei din 1672 şi până la pacea generală de la Karlowitz din 1699.

În 1673, Ian Sobietski – pe atunci hatman – a obţinut împotriva turcilor victoria de la Hotin, după care oştile polone au ocupat cetăţile Hotin, Suceava şi Neamţ, repunându-l pentru puţin timp pe tronul Moldovei pe Ştefan Petriceicu. "Cetăţile – scrie Ion Neculce – erau pline de odoare şi de haine din toată ţara, boiereşti şi negustoreşti, după cumu-i obiceiul la vreme de răscoală, de a pune ce este mai bun la adăpost".

În curând are loc o nouă expediţie turco-tătară, după care Ştefan Petriceicu fuge din nou în Polonia, tronul fiind dat lui Dumitraşcu Cantacuzino (1673-1675). În cetăţile Neamţ şi Suceava polonezii au lăsat garnizoane formate din lefegii "nemţi", care au rezistat aproximativ un an. Până la urmă, mercenarii au fost scoşi din cetate nu prin puterea armelor, ci din neputinţa acestora de a se aproviziona. Urmăriţi pas cu pas de oştile turceşti lăsate în ajutorul noului domnitor, lefegii au părăsit Cetatea Neamţ, s-au retras spre Suceava şi apoi au trecut în Polonia. Curând, Dumitraşcu Cantacuzino a pus în aplicare ordinul marelui vizir de a distruge cetăţile, operaţiune despre care Ion Neculce spune că "mai mult sfatul şi îndrumătura lui Dumitraşco Vodă au fost decât voia vizirului". Despre acest moment scrie şi Nicolae Costin, care spune că "au îndemnatu Dumitraşco Vodă pre greci de le-au stricat cetăţile cele vestite ale Moldovei, Hotinul, Suceava, Neamţul... şi aşa puind lagum pre sub zidurile cetăţilor, le-au aruncatu din temelie".

Cetatea Neamţului a avut, după cum consemna istoricul I. Minea, cel mai puţin de suferit, deoarece micile cantităţi de pulbere nu şi-au făcut efectul.


 

După mazilirea lui Dumitraşcu Cantacuzino, poreclit "Răul", starea de nesiguranţă şi de dezordine a durat şi în anul următor, când zona Neamţului a fost vizitată de călugărul Francesco Buonvisi, care arăta că Neamţul era pustiit din cauza polonezilor. De altfel, toate luptele care s-au purtat în acea perioadă pe teritoriul Moldovei vor viza şi Cetatea Neamţ; în consecinţă, de nenumărate ori oraşul din vecinătatea cetăţii a fost literalmente trecut prin foc. Aşa s-a întâmplat cu prilejul celor şase campanii dintre anii 1684-1694.

Despre campania din 1686, aflăm amănunte din cronica lui Neculce:
... în al doilea anu a domniei lui Cantemir, scoborâtu-s-au craiul Sobeţchie cu toată puterea sa, şi cu toţi hatmanii şi cu toată recipospolita şi cu multe poghiazuri în toate părţile… de nu rămânè loc neprădat şi nestrâcat.
Expediţia a mers până în Bugeac, apoi polonezii au trecut Prutul şi au jefuit ţara până sub poalele muntelui. La întoarcere, un grup de polonezi şi de cazaci, ajutaţi de joimirii (mercenarii) moldoveni aflaţi sub comanda medelnicerului Crupenschi au atacat cetatea, în care, fie prin surprindere, fie printr-un vicleşug au reuşit să pătrundă. Atunci, spune Nicolae Costin,
aflat-au pre doamna Ruxandra, fata lui Vasilie vodă, pre care o au ţinut-o... în Cetatea Neamţu şi cu multe munci au muncit-o pentru avuţie, pre urmă i-au tăiat capulu pre pragu cu toporu. Spunu cum să fi găsitu la dânsa 19.000 de galbeni.
După unii, se pare că aceasta este data la care s-a petrecut epopeea legendară a celor 19 plăieşi moldoveni apărători ai cetăţii, de care vorbeşte Costache Negruzzi.
Cât priveşte soarta tragică a domniţei Ruxandra, fiica lui Vasile Lupu, rămasă văduvă de timpuriu (1654) ca urmare a morţii lui Timuş Hmelniţchi, fiul hatmanului Ucrainei, după ce a stat un timp ca ostatecă la Rostov a revenit în Moldova, luându-şi în primire unele din vechile proprietăţi, între care şi satul Preuteşti, situat la aproximativ 15 km depărtare de Tg. Neamţ, unde tatăl său avusese un conac, încă de pe vremea când era vornic.



 

Se pare că Ruxandra a fost ridicată de cazaci de la Preuteşti şi dusă la cetate, pentru a le arăta averile tăinuite, ipoteză care este susţinută de un document de mai târziu, care spune că "scrisorile lui Talpă s-au pierdut, în vremea răscoalelor, când au luat leşii pre doamna Ruxanda, fata lui Vasile vodă din Preuteşti". Fie că a fost adusă din această localitate, cum precizează documentul mai sus menţionat, fie că a fost găsită chiar la cetate, este cert că prin trădarea boierului Crupenschi, în Cetatea Neamţ s-a petrecut un sângeros moment, despre care vorbesc şi alte documente. Astfel, la 10 ianuarie 1689, când ispravnicul Zosim Başotă este desemnat să hotărnicească mai multe sate şi moşii ale mănăstirii Secu, se consemnează că actele de proprietate anterioare au "pierit", fiind distruse de tâlharii care pătrunseseră în Cetatea Neamţului, unde fuseseră depuse "când au tăiat cazacii pre domniţa Ruxanda". Şi tot în anul 1689, când Vasile Cantacuzino, nepotul domniţei Ruxandra, are pricină cu mănăstirile Golia şi Trei Ierarhi din Iaşi pentru satul Preuteşti lăsat lui ca proprietate prin testament, se spune că:
viindu craiul leşescu prin ţara Moldovei, lovit-au o samă de cazaci la Cetatea Neamţului, şi fiind acolo închisă doamna Ruxanda, dovedit-au cazacii cetatea şi au luat toată avuţia doamnei Ruxandei şi i-au tăiat şi capul.
Secolul al XVII-lea (continuare III)

 
Expediţiile de jaf ale polonezilor pe de o parte şi ale tătarilor pe de alta, au produs distrugeri importante, inclusiv asupra armatei. În 1686, misionarul franciscan Francesco Antonio Rensi relata că Moldova de Sus era în totalitate "diserta" din cauza războaielor continue, iar despre Târgu Neamţ misionarul citat arăta că puţinii locuitori de rit catolic, ca de altfel toată populaţia oraşului, erau refugiaţi în munţi (nelle montagni).
 
 

În privinţa expediţiei polone din anul 1691, care a afectat din plin şi zona Neamţului, Ion Neculce spune că
în al şasălea an al domniei lui Cantemir-vodă coborâtu-s-au iară craiul Sobeţki cu oşti grele în Ţara Moldovei... ş-au venit craiul cu obuzul pe la Botăşani, şi pen Cotnari păn la Târgu Frumos, şi de la Târgu Frumos iar s-au întors în ţara lui, că era vreme de toamnă. Şi atunce întorcându-să, au lăsat oaste cu bucate în cetate, în Neamţu şi-n Suceavă, în mănăstirea armenească, şi-n Agapia în mănăstire şi-n Săcul şi-n Câmpul Lungu şi-n Hangu.
Iar Nicolae Costin arată că:
s-a sculat Sobietski, craiul leşesc, cu oştile sale... şi învârtejându-se atunce au luat Cetatea Neamţului... şi au pus oaste de a sa prin cetăţi.


 

Conform Jurnalului campaniei poloneze din 1691 în Moldova, ţinut de Cazimir Sarnecki, expediţia a început la 1 septembrie de la Sniatin, cu o armată de 30.000 de ostaşi, care a mers pe malul Prutului până mai jos de Valul lui Traian, la Pererita, apoi a trecut Prutul, unde a învins pe tătari. De acolo, peste Başeu, Bahna şi Jijia a ajuns la Hârlău pe Bahlui la 27 septembrie şi de aici ajunge la Târgu Frumos la 2 octombrie. Sobietski nu se încumetă totuşi să atace Iaşul şi continuă acţiunile de jaf pe la Cozmeşti, Paşcani şi Boureni, spre Neamţ. La 14 octombrie oastea lui Sobietski, formată din infanterie, cavalerie şi artilerie, se afla lângă Cetatea Neamţ, somând-o să se predea. La refuzul garnizoanei de a face acest lucru, polonezii s-au apropiat cât mai mult de cetate "şi-au început s-o atace cu mortiere şi cu tunuri mici căci cele mari n-au putut să le aducă atât de repede prin munţi". Cei din cetate – se consemnează în Jurnal – au ripostat cu vehemenţă şi "au ucis câţiva dintre ai noştri cu archebuzele cu cârlig şi cu puştile lor de mână ienicereşti".

În după amiaza aceleiaşi zile, după explozia unei grenade, care a smuls mâna unui locotenent (bulucbaşă) şi a ucis câţiva oameni, cetatea s-a predat şi "au dat drumul la alor noştri la cetăţuia de lemn şi la portiţa cetăţii, au lăsat să intre din afară garda noastră pentru a hotărâ măria sa regele, la a cărui discreţie s-au predat".

Deosebit de interesante sunt aprecierile Jurnalului referitoare la tăria zidurilor cetăţii, ca şi descrierea interiorului acesteia (vezi Note de Jurnal, de C. Sarnecki). Desigur, informaţiile privind aspectele interioare, biserica, fântâna, ca şi starea podului, poarta mare de piatră şi intrarea mică utilizată la acea dată, sunt deosebit de preţioase, pentru a putea aprecia starea Cetăţii Neamţ la sfârşitul secolului al XVIII-lea.

Referitor la garnizoana din cetate, nu ni se dă o cifră certă. Se relatează că ostaşii moldoveni, în frunte cu comandanţii, "după ce au salutat pe rege, care stătea în cort, au fost lăsaţi să plece unde li-i voia". Garnizoana avea în fruntea sa şase căpitani şi utilizase 12 archebuze cu cârlig şi 90 de puşti de mână ienicereşti, încât nu s-ar greşi dacă ar fi apreciată la circa o sută de oameni. În cetate mai erau adăpostiţi locuitori din Târgu Neamţ şi împrejurimi, din Roman şi chiar de la Cotnari, care surprinşi de evenimente şi-au găsit aici loc de refugiu.

Deşi lipsite de aceste elemente de amănunt, nici una din cronicile noastre nu pune sub semn de întrebare autenticitatea informaţiilor transmise de Jurnal, cu excepţia relatărilor făcute de Dimitrie Cantemir în cele două opere ale sale: Istoria Imperiului Otoman şi Viaţa lui Constantin Vodă Cantemir. În prima dintre acestea, Dimitrie Cantemir spune că Cetatea Neamţ a fost apărată de 19 plăieşi, care timp de patru zile au ucis 50 de ostaşi polonezi şi pe comandantul artileriei. În cea de-a cincea zi "având acum pierduţi 10 dintre tovarăşii lor, ei capitulează, cu condiţia să fie lăsaţi să plece unde vor voi". În Viaţa lui Constantin Vodă Cantemir, marele nostru cărturar arată că ar fi fost numai 9 plăieşi, din care au mai rămas şase, aceştia refuzând să predea cetatea fără acordul domnului.

Ambele lucrări consemnează că, după predarea cetăţii, au ieşit din aceasta şase plăieşi, care purtau pe umerii lor pe alţi trei. În ambele scrieri este prezentată starea de admiraţie, urmată apoi de jena şi furia regelui polon faţă de cei câţiva oşteni moldoveni care au ţinut pe loc atâtea zile oastea sa.


Sobieski şi plăieşii.
Cromo-litografie.
 

Diferite, chiar sub pana marelui nostru cărturar, datele transmise ni se par mai puţin veridice decât cele consemnate de Jurnalul polonez. De fapt, în afara literaturii de ficţiune, lucrările serioase de istorie n-au acordat credit acestor date, devenite peste timp legende pilduitoare. Dacă luptele de la Cetatea Neamţ ar fi cunoscut un asemenea episod, credem că acesta n-ar fi scăpat înflăcăratului cronicar Ion Neculce sau lui Nicolae Costin, cu atât mai mult cu cât primul, în calitatea sa de hatman al oştirii, ar fi putut cunoaşte această întâmplare, chiar mai bine decât Dimitrie Cantemir, care se afla la Constantinopol în acea perioadă. Se pare că marele domn cărturar moldovean a exagerat intenţionat, căutând să prezinte lumii vitejia conaţionalilor săi şi în acelaşi timp să-şi disculpe tatăl pentru pierderea cetăţii, unde polonezii s-au instalat până în 1699, făcând din Cetatea Neamţ centrul unui adevărat "guberniat polonez". În cetate polonezii au lăsat o garnizoană puternică, provenită din regimentele conduse de colonelul Guttrin şi de maiorul Rupich, cât şi o sută de joimiri moldoveni, care erau lefegii în armata polonă.

În acea perioadă Moldova cunoştea o situaţie dramatică; în partea de sud aveau loc tot felul de savamolnicii produse de oştile turco-tătare, iar în nord jefuiau poghiazurile poloneze. Între timp, partida filopolonă în frunte cu hatmanul Velicico Costin a fost decapitată la insistenţele vistiernicului Iordache Ruset. Cum Cetatea Neamţ era un loc sigur, după decapitarea lui Miron Costin logofătul aici şi-au găsit refugiu fiii acestuia şi nepoţii domniţei Ruxandra, Vasile şi Ilie Cantacuzino. Marele nostru cronicar Miron Costin, care refuzase să vină la Neamţ, "ştiindu-se drept", după cum spune Ion Neculce, îşi găseşte sfârşitul la Iaşi.


 

În timpul lui Constantin Duca (1700-1703), joimirii moldoveni aflaţi la Cetatea Neamţ, sub conducerea lui Moisei sărdarul au atacat chervăsăraia turcească şi au ucis pe capugiul ce venise pentru ridicarea tributului către Poartă, ceea ce a dus la mazilirea domnului, bănuit de complicitate. Supărat de această ispravă, Constantin Duca trimite pe hatmanul Antohie Jora să-i lovească prin surprindere pe făptaşi. Cronica atribuită lui Nicolae Muste arată că aceştia "au ars târgul şi pe câţi leşi i-au aflat i-au risipitu, pe alţii i-au omorâtu, alţii au fugitu la cetate şi cetatea n-au putut-o lua", dar au reuşit să scoată garnizoanele de dragoni polonezi şi de joimiri moldoveni din mănăstirile Agapia, Secu şi din schitul de la Hangu.

În ajutorul polonezilor au venit atunci 10-12 steaguri de lefegii moldoveni în frunte cu Turculeţ. Lupta ne este descrisă într-un limbaj colorat de Ion Neculce:
Şi puţină bătaie au avut, s-au şi început joimirii a fugi, şi moldovenii şi turcii, cu lipcanii a-i sparge ş-ai tăie. Şi aşe prinsără şi pe rământarul Turculeţ viu, sub cetatea Neamţului, unde era numai să saie peste părcane, căci să boţisă oastea fugind la strânsoare şi Turculeţ, rămâindu oastea lui denapoi, l-au boţit la un gardu şi l-au prinsu viu Tatul căpitanul, fratele lui Vicol; l-au oborâtu cu suliţa de pe cal.
Cum garnizoana polonă făcea dese incursiuni de jaf prin împrejurimi, oastea domnească, ajutată de turci şi tătari, a căutat s-o determine să părăsească cetatea, prin blocarea căilor de aprovizionare. Faptul că în toată această perioadă nu este menţionată nici o acţiune mai importantă, întreprinsă pentru a-i scoate pe poloni prin forţa armelor, este o dovadă că Cetatea Neamţ era încă puternică, în pofida dezvoltării tehnicii militare.
Decăderea

 
În anul 1699, potrivit tratatului semnat la Karlovitz, la încheierea ostilităţilor dintre cele două mari puteri militare din zonă polonezii trebuiau să părăsească cetăţile şi mănăstirile din Moldova, iar turcii să elibereze Cameniţa şi teritoriul ocupat în Ucraina. În acelaşi timp, turcii se obligau să nu refacă cetăţile din Moldova, pe care trebuiau să n-o transforme în paşalâc.

Câţiva ani mai târziu, Antioh Cantemir (1705-1707), pentru a grăbi plecarea polonilor a trimis o armată în frunte cu Lupu Costachi la Suceava şi la Neamţ şi "scoaseră pre toţi leşii din ţară". În timpul luptelor, oraşul de la poalele cetăţii a suferit mari distrugeri, atât în ceea ce priveşte construcţiile civile, cât şi cele religioase: Biserica Domnească "Sf. Dumitru", Biserica "Adormirea Maicii Domnului" ridicată de Gheorghe Ştefan şi biserica catolică.

Timp de peste un deceniu de acum înainte, Cetatea Neamţului nu mai apare decât în documentele ce se referă la mănăstirea Sf. Nicolae din cetate, de mult timp subordonată faţă de Mănăstirea Secu.
 
 

Va reveni în actualitate odată cu izbucnirea războiului austro-turc din 1716-1718, care s-a desfăşurat şi pe teritoriul Moldovei. Partida austrofilă, în frunte cu Vasile Ceaurul, un nepot de-al fostului domn Gheorghe Ştefan, a încercat eliberarea ţării de turci cu ajutorul austriecilor. Un corp expediţionar austriac, condus de francezul François Ernaut de Lorena, trece munţii şi ocupă Cetatea Neamţ, câteva mănăstiri întărite (Caşin, Mira, Suceviţa) şi ajunge până la Câmpulung.

Înainte de a intra în cetate, austriecii şi-au asigurat merindele necesare de la locuitorii din vecinătate şi "au mai tocmitu ce era stricatu în cetate", iar pentru aprovizionarea cu apă "au deschisu şi puţul celu vechiu şi adâncu al cetăţii". De aici au pornit spre Iaşi, pentru a-l prinde pe domnitorul Mihai Racoviţă (1703-1705; 1707-1709; 1715-1729), rămas credincios Porţii. Dar, cu ajutorul tătarilor, corpul expediţionar austriac este înfrânt şi François Ernaut decapitat, în locul în care mai târziu va purta numele de Crucea lui Ferenţ. Restul cătanelor austriece din cetate, înştiinţate de cele întâmplate la Iaşi, au părăsit în grabă locul, retrăgându-se spre Suceava. Oastea domnească va cuprinde cetatea fără luptă şi pentru ca aceasta să nu mai fie folosită de adversari, "puse foc şi arse merindele şi clădirile şi au astupatu puţul cela cu apă".

În legătură cu fapta ordonată de Mihai Racoviţă, letopiseţul lui I. Neculce spune că "lui Mihai vodă i-au venit de la Poartă poroncă să strice Cetatea Neamţului şi Miera, unde au şăzut cătanele. Şi le-au străcat, iar nu foarte de tot". Cât de mari au fost distrugerile nu se ştie; se prea poate ca acestea să fi fost limitate, dar sigur este faptul că după acest moment Cetatea Neamţului îşi pierde orice importanţă politico-militară, iar procesul de degradare se accentuează continuu, prin "conlucrarea" factorilor naturali cu acţiunea locuitorilor din oraş şi din împrejurimi.


Batalionul vânătorilor de munte
din Tg. Neamţ efectuîndu-şi
instrucţia sub poala Cetăţii
(anii '30).
 

De-a lungul unui secol de acum înainte, pe parcursul căruia domnitorii fanarioţi, ca simpli funcţionari ai Porţii, erau lipsiţi de orice interes de a păstra sau a reface cetăţile distruse sub privirile îngăduitoare ale ispravnicilor, locuitorii din târg au transformat cetatea într-o adevărată carieră. Cu piatra din dărâmăturile zidurilor, a bastioanelor şi din pilonii podului au fost ridicate numeroase construcţii, aşa cum s-a întâmplat şi în timpul administraţiei regulamentare.

Indignat de această lipsă de grijă faţă de relicvele noastre istorice, poetul Alexandru Hrisoverghi a publicat în anul 1834 a sa odă moralizatoare, La ruinele Cetăţii Neamţului, în care protestează împotriva vandalismului manifestat de localnici faţă de ruinele cetăţii. Subliniind importanţa acestui protest, B.P. Haşdeu arăta că din cetate
n-ar fi rămas azi nici-o piatră sub izbirile administraţiei regulamentare, dacă poetul Hrisoverghi nu protesta la timp contra ultravandalismului de a distruge până şi ruinele.
Restaurarea domniilor pământene în anul 1834 a dus şi la primele măsuri de protejare a cetăţii. Mai multe acte domneşti, adresate ispravnicilor de la Neamţ, cereau protejarea zidurilor cu gard şi punerea unui supraveghetor. Încă de acum cetatea se consideră, pe drept cuvânt, "un monument al pământului ce purure să aibă privegheri a să păstra în starea în care acum să găsăşte şi spre nerăsipirea ei în viitorime". Mihail Sturza (1834-1849), ca un om cult ce era şi un mare iubitor de istorie, a apreciat la justa sa valoare monumentul. Nu întâmplător, în timpul său s-a amenajat şi poteca de urcare până sub cetate.


Cetatea Neamţ în 1840.
Desen de M. Bouquet.
 

Starea cetăţii, spre mijlocul secolului trecut, ne este reliefată de desenele lăsate de pictorii M. Bouquet şi R. Kauffmann. O preţioasă informaţie narativă o datorăm călătorului austriac Iulius Edel, care arată că
accesul la ruini se face pe un drum în zig-zag... castrul are forma unui patrulater... care în cele patru colţuri au turnuri din care se păstrează creneluri. Intrarea principală se află în partea de est, unde se văd încă patru piloni, care serveau pentru pod de acces. O altă intrare se află în partea de nord. Această parte aflată pe povârniş este cea mai slab apărată, de aceea mai întărită decât celelalte cu un parapet cu trei bastioane... În interior au fost încăperi cu boltă, din care se văd urme de ziduri... Acum toate dărâmăturile din interior sunt acoperite cu vegetaţie.


Cetatea Neamţ la 1845.
Litografie de R. Kauffmann.
 

Ulterior, ruinele cetăţii au fost folosite, probabil, ca loc de popas pentru haiducii ce hălăduiau prin pădurile Neamţului de frica poterelor domneşti, aşa cum au fost Leondarie, Chetraru, Florea şi, mai apropiat de noi, Pantelimon.

Cu timpul, ruinele Cetăţii Neamţ, ca şi zidurile altor monumente, au devenit un simbol de la care s-a primenit iubirea de ţară în perioada de redeşteptare naţională a poporului român. Cu câtă mândrie scria Manolache Drăghici, că Cetatea Neamţ "numai în două rânduri s-au biruit, odată de către turci supt stăpânirea lui Soliman sultan şi al doilea pe vremea lui Sobietschie craiul". Astfel s-a permanentizat legenda despre invincibilitatea cetăţii.


 

Spre Cetatea Neamţ s-au îndreptat gândurile lui Gheorghe Asachi, care a încercat o reproducere picturală a acesteia, Mihail Kogălniceanu – prezent printr-o bogată activitate economică şi culturală în zonă, sau Dimitrie Bolintineanu, care vizitând cetatea la 1857 a scris inspiratul poem Muma lui Ştefan cel Mare. Deosebit de grăitoare sunt consemnările unor scriitori de prestigiu, precum: Costache Negruzzi – glorificatorul luptei curajoase a plăieşilor nemţeni, George Sion, Nicu Gane, Ion Creangă – care privind cu mintea sa de copil vedea cetatea de peste apa Ozanei "îngrădită cu pustiu şi acoperită cu fulger", a neobositului călător prin munţii Neamţului – Calistrat Hogaş, care extaziat în faţa priveliştii măreţe vedea cetatea "nemişcată şi gânditoare... martoră nepieritoare a gloriei noastre trecute". Alexandru Vlahuţă, lăsându-se furat de visare, rememorează una din paginile cele mai glorioase din trecutul cetăţii – vremea lui Ştefan cel Mare, aşa cum au făcut şi George Coşbuc, Gala Galaction sau Mihail Sadoveanu.

De asemenea, pe ruinele Cetăţii Neamţ a visat la zile mai bune marele nostru istoric Nicolae Iorga, ale cărui cuvinte rămân în actualitate:
mâine poate, când iubirea pentru trecutul nostru va fi mai mare şi se va arăta în felul ce se cuvine, comorile îngropate vor ieşi la iveală, dezvăluind mai bine cultura vechilor timpuri".


 

În anul 1866 Cetatea Neamţ a fost declarată monument istoric. Lucrările de reconsolidare a zidurilor, efectuate între anii 1968-1972, sub conducerea cunoscutului arh. Ştefan Balş, au urmărit conservarea şi menţinerea monumentului aşa cum este, fără reconstrucţia părţilor dispărute. Din lipsa unor informaţii sigure, s-au executat doar unele terase necesare vizitării în bune condiţii a acestui iubit obiectiv istoric.

Anual, cetatea este vizitată de zeci de mii de turişti de pe toate meleagurile româneşti şi nu numai, iubitori de istorie şi de frumos, fiind unul dintre principalele puncte de atracţie turistică din zonă.


