











GENEZA

ÎN LITERATURĂ, LEGENDE SI MITURI, PICTURĂ ŞI SCULPTURĂ






















2.LEGENDE SI MITURI

	Geneza –în diferite părţi ale lumii
				
Legendă din PERU.

     “În vremuri îndepărtate, valea căreia azi I se zice Juaja era acoperita de apele unui lac mare. În mijlocul lui se ridica o stâncă numită Wanka, loc de odihnă a lui Amaru, monstrul înfricoşător cu cap de lamă, o pereche de aripi, trup de broască şi o coadă nesfârşită de şarpe. Mai târziu, zeul Tulunmaza, care înseamnă “curcubeu”, a zămislit în lac un alt Amaru, care să-I ţină primului tovărăşie, acest al doilea monstru era cenuşiu şi nicicând n-a atins mărimea primului, care căpătase cu vremea o culoare albicioasă.
     Cei doi monştri îşi disputau dreptul de a stăpâni lacul, căci stânca din mijloc, deşi destul de mare, nu izbutea să-i cuprindă pe amândoi când se urcau pe ea să se odihnească. Într-o luptă, Amaru cel mare îşi pierdu o bucată din coadă, tocmai când se năpustea asupra celuilalt. Supărat la culme, Zeul cel mare a dezlănţuit peste ei o furtună cumplită. Fulgerele  îi răpuseră pe cei doi monştrii care căzură pe fundul lacului cu talazuri uriaşe, pricinuind astfel ruperea malurilor şi revărsarea apelor către miazăzi.
     Atunci se ivi Valea Juaja, iar din adâncurile lacului revăsat apărură primele făpturi omeneşti : un bărbat şi o femeie cărora li s-a zis “Tata” şi “Mama”. Multă vreme au rămas ei ascunşi printre stânci de teama monştrilor, căci nu ştiau că pieriseră.
     Urmaşii acestei perechi au ridicat mai târziu templul de la Wariwilka, ale cărui ruine mai dăinuiesc încă.
     Printre indienii wankas, care trăiesc pe meleagurile acelea, s-a răspândit credinţa că Amaru n-a murit, ci este şarpele uriaş, ascuns prin peşteri, care ori de câte ori e furtună încearcă să se caţere în vazduh pe coama vântului dar e sfâşiat de fulgere. Credinţa spune că, după cum se iveşte chipul luiAmaru pe cer, luminos ori întunecat, aşa va fi anul, bun sau rău.


Geneza – în credinţa iudaică

     Tradiţiile iudaice, cu influenţe iraniene şi neoplatonice, au speculat îndelung asupra simbolisticii primelor capitole ale Facerii. Adam înseamnă omul de pe pământ creat de Dumnezeu din pământ (în ebraică: pământ arat). El este însufleţit de suflul lui Dumnezeu. Înaintea acestei însufleţiri, aşa cum spune Cabala, era numit golem .lutul folosit de Dumnezeu este luat din centrul lumii, de pe muntele Sion, considerat a fi buricul pământului la evrei. 
     
     
     
     Talmudul descrie cele douăsprezece ore ale primei zile a lui Adam: 1-este adunat pământul; 2-argila devine golem; 3-din trup se desprind membrele; 4-Dumnezeu insuflă viaţă; 5-Adam se ridică în picioare; 6-Adam dă nume fiinţelor;
     7-îi e  dată Eva; 8-Adam şi Eva se împreunează şi din doi devin patru; 9-lui Adam I se interzice un lucru anume;
      10-nesupunerea lui Adam şi a Evei; 11-judecarea lor; 12-Adam şi Eva sunt alungaţi din paradis. Fiecare oră corespunde unei faze simbolice a existenţei.
     Haggada nu ţine seama de textul biblic. Potrivit Haggadei, femeia a fost creată simultan cu bărbatul. Aceasta ar fi fost Lilith. Adam si Lilith nu se înţeleg, Cain şi Abel se ceartă râvnind-o pe lilith, astfel, Dumnezeu I-a transformat pe primul bărbat şi pe prima femeie în praf şi pulbere. Apoi a făcut omul şi din om bărbatul şi femeia .
     În Midrasch Bereshit Raba se spune că Dumnezeu l-a făcut pe Adam mascul şi femelă în acelaşi timp. Un sens identic se dezvăluie şi în Cabală, care, de altfel, vorbeşte despre un Dumnezu cu aspect de rege şi regină.
     
					Geneza –în China 

     1.  Pe stăpânitorul mării de miazăzi îl chema Shu („cel iute”), pe stăpânitorul mării de miazănoapte ,Hu (Neprevăzutul) ,iar pe stăpânitorul Centrului- Hundun (Haosul). Hundun era foarte bun cu ceilalţi doi iar ei doreau să-l răsplătească pentru bunătatea lui. Shu şi Hu s-au gândit să-i facă lui Hundun şapte orificii pentru a vedea ,auzi ,mânca… deoarece Humdun nu avea nici unul. În fiecare zi I-au sfredelit câte o gaură, deci şapte zile- şapte găuri. Dar sărmanul Hundun, pe care bunii să-i prieteni îl sfredeliseră astfel, scoase un ţipăt jalnic şi îşi dădu sufletul.
     Această alegorie cu o oarecare nuanţă comică include concepţia mitologică despre crearea lumii. deşi Hundun, în al cărui trup Shu şi Hu, care reprezentau scurgerea rapidă a timpului, au sfredelit şapte orificii, a murit, totuşi, ca urmare a morţii lui, au luat naştere întregul univers şi lumea.
     
     2. „Când nu existau nici cer, nici pământ , lumea reprezenta un adevărat haos tenebru, inform. Din acest haos s-a născut treptat doua spirite – Yin şi Yang, care,, cu un imens efort, au început să cârmuiască lumea. Ulterior Yin şi Yang s-au separat şi au fost hotărnicite în cele opt direcţii principale ale spaţiului. Spiritul Yang a început să cârmuiască cerul, iar spiritul Yin –pământul. Aşa a fost creată lumea noastră.”
     
     3.   “Pământul şi cerul erau un tot, iar Universul părea ca un ou de găină. În el şi-a făcut gestaţia primul nostru stăbun Pangu .El a dormit în acest ou uriaş timp de optsprezece mii de ani. Într-o bună zi, Pangu deschide ochii şi se uită în jur dar nu e nimic. Mâniindu-se, apucă nu se ştie de unde un topor şi lovi cu putere în beznă şi deodată uriaşul ou se sparse. Tot ce ere uşor şi pur a urcat de îndată în sus, dând naştere cerului, iar ceea ce era greu şi tulbure s-a lăsat în jos, zămislind pământul.
      După ce a despărţit cerul de pământ, Pangu , temându-se că se vor uni din nou, s-a proptit cu picioarele pe pământ şi înălţându-şi capul, a sprijinit cu el cerul. Mai târziu când cerul şi pământul au devenit destul de solide pentru ca Pangu să nu se mai teamă că se vor uni din nou, el a simţit nevoia de odihnă, iar în cele din urmă, s-a prăbuşit şi s-a stins din viaţă. În alunul morţii sale, Pangu s-a metamorfozat de tot : 
respiraţia i s-a transformat în  vânt şi nori, glasul în tunet asurzitor, ochiul stâng- soare, ochiul drept –lună, şira spinării, mâinile şi picioarele au devenit cele patru laturi 
ale lumii şi cei cinci munţi vestiţi, sângele s-a prefăcut în fluvii, tendoanele şi venele în drumuri, din carnea lui s-au alcătuit ţarinile, părul şi mustăţile în stelele de pe bolta cerească, din piele şi din perii de pe trup s-au făcut ierburile, florile, şi copacii, din dinţi, din oase şi din măduva oaselor au ieşit la iveală metalele strălucitoare şi pietrele dure, mărgăritarele scânteietoare şi jadul minunat, şi până şi sudarea de pe trupul lui, atât de  nefolositoare în rouă şi într-o ploaie mult aşteptată. Într-un cuvânt, acest Pangu care „s-a metamorfozat în ajunul morţii”, a dat totul din el pentru ca această lume nou zămislită să fie mai bogată şi mai plină de splendoare.
     Potrivit unei versiuni mai târzii, Pangu avea o soţie care, aşa cum se cuvine, i-a născut fii,, iar din ei a provenit şi s-a înmulţit specia umană.” 

Geneza –în India

     În antichitate, indienii credeau că Lumea a fost creată de o femeie „mama Aditi” care mai apoi s-a transformat în vacă. De aceea astăzi, în credinţa hindusă vaca este considerată un animal sfânt. Aditi apare de foarte multe ori în poemele Vede, ea nu are imagini şi nici n-ar putea să le aibă. Este una dintre cele mai îndepărtate reprezentări ale lumii vizibile care se naşte din invizibil. Imaginea unui cult mai recent, cel al Vacii Primordiale cuprinde în mod alegoric pe toţi zeii Hinduismului popular. În Rig-Veda, Aditi este numită Vaca - Lumină, în timp ce Soma este laptele ei. Se vede astfel în ce fel veneraţia vacii sfinte are, la indienii credincioşi, o foarte veche origine în conceptul de Aditi (numită şi Născătoarea).
     Spune Rig-Veda I.89:  „Aditi este cerul, Aditi este aerul,
                                   Aditi este mama, tatăl, fiul;
                                                                 Aditi este toţi zeii şi cele cinci triburi,
                                                                 Aditi este tot ce s-a născut
                                                                 Aditi este tot ce se va naşte.”
     Se mai spune în Rig-Veda X.72:  „Din Aditi s-a născut Daksha 
                                                            Şi din Daksha s-a născut Aditi”
     Daksha este principiul masculin prin care Brahma, Zeul Suprem al Creaţiei se manifestă, în timp ce Aditi este principiul feminin.În definitiv lucrul aceta e posibil, Aditi şi Daksha trebuie să fi avut aceeaşi origine particulară a zeilor, ei trebuie să se fi născut unul din altul. Incestul ca mister al creaţiei primordiale există şi în alte texte ale popoarelor arhaice.
     Brahma, zeul suprem al Creaţiei s-a scizionat în două părţi: Bărbatul şi Femeia. Jumătatea- Femeie s-a împreunat cu Jumătatea- Bărbat şi astfel s-au născut oamenii. Apoi ea s-a transformat în vacă, celălalt în taur rezultând bovinele. Ea s-a făcut iapă iar el armăsar, de aici luând naştere cabalinele.
     În vechiul sistem de gândire al indienilor, fiinţa şi conştiinţa erau aspecte interdependente ale aceleiaşi realităţi. Deci, Aditi, existenţa infinită din care s-au născut zeii şi lumea, descrisă ca mamă cu cele şapte locuinţe este şi Conştiinţa Infinită, Vaca; Lumina Primordială manifestată în cele şapte Raze Splendori.





Geneza- în Egiptul antic

     Sub acţiunea unui demiurg, se va ivi din Nun, personificare a oceanului primordial, apă absolută conţinând germeni ai creaţiei în aşteptare, o movilă pe care se va deschide u ou. Din acest ou- cuvântul este feminin în egipteană- va ţâşni un zeu care va organiza haosul, dând naştere unor făpturi diferenţiate. Zeul Hnum născut din acest ocean şi din oul primordial va produce la rândul său, asemenea unui olar, ouă sau embrioane sau germeni ai vieţii. Este cel care modelează trupuri.
     
Geneza –în alte ţări

     Adam este, de asemenea, potrivit altor tradiţii, simbolul primului om. În Galia, omul primordial este reprezentat de Dispater, din care toţi galii afirmau că se trag.
     Există în Irlanda, ca şi în alte ţări, mai mulţi oameni primordiali sau strămoşi mitici. Principalii doi par a fi fost Tuanmac Cairill, care a trecut succesiv prin stadiile de mistreţ, şoim şi somon; şi poetul Fintan, mare judecător, cât priveşte înţelepciunea, al acestei lumi.

Merită  să fie precizat simbolismul general care leagă oul de geneza lumii.

În şintoism, religia naţională a japonezilor, oul primordial se împarte  într-o jumătate uşoară (Cerul) şi o jumătate densă (Pământul). Ibn –al-Walid figurează într-un mod  destul de asemănător pământului, dens ca gălbenuşul de ou coagulat, Cerul, mai uşor, asemenea albuşului din jur.
	
Potrivit doctrinelor tibetane, fără să fie primordial, oul este totuşi la originea unei lungi genealogii de oameni: din esenţa celor cinci elemente primordiale s-a ivit un lac alb, fiinţele a zece categorii, alte ouă, din care au ieşit membrele, cele cinci simţuri, bărbaţii şi femeile… adică o lungă categorie de strămoşi.

     Cultul oului ca geneză, este prezent şi în civilizaţia incaşă. Marele templu incas al lui Corichanca de la Cuzco avea drept ornament principal o placă de aur în formă ovală, având pe laturi efigiile lunii şi soarelui. Lehman Nitsche vede în acest ornament reprezentarea divinităţii supreme  a incaşilor, Huiracocha, sub forma oului cosmic. El citează în sprijinul tezei sale mai multe mituri cosmologice culese în Peru de către primii cronicari spanioli printre care se află următorul: eroul creator îi cere părintelui său, Soarele, să creeze oamenii pentru a popula cu ei lumea. Acesta trimite pe Pământ trei ouă. Din primul, cel de aur, au ieşit nobilii, din al doilea, oul de argint, au ieşit femeile; din al treilea, oul de aramă, a ieşit poporul.





1.Literatură
     Tudor Arghezii – poet, prozator şi publicist. Se naşte la Bucureşti sub numele său adevărat Ion N. Teodorescu. Debutează cu versuri în revista Liga ortodoxă (1896) a poetului Alexandru Macedonski
     Tablouri biblice (Versuri de abecedar) de Tudor Arghezii cupride o grupare de cinci poezii: Adam şi Eva, Paradisul, Porunca, Păcatul, Pedeapsa. Ele s-au publicat în august 1944 în Revista Fundaţiilor Regale. Inspirându-se din Vechiul Testament, Tudor Arghezii oferă cititorului în ciclul de poezii Tablouri biblice o viziune personală, necanonică, a modului cum Dumnezeu I-a conceput pe primii oameni: Adam şi Eva. Păstrând  coordonatele textului biblic, autorul construieşte un univers diferit, marcat de puternice accente ludice.

Adam şi Eva
de Tudor Arghezi

Urându-I-se singur în stihii,
A vrut şi Dumnezeu să aibă-n cer copii
Şi s-a gândit din ce să-I facă,
Din borangic, argint sau promoroacă,
Frumosi, cinstiţi, nevinovaţi,
Se puse aşezământul dintre fraţi.

Dar I-a ieşit cam somnoros şi cam
Trândav şi nărăvaş strămoşul meu Adam:
Că l-a făcut, cum am aflat,
Cu praf şi niţeluş scuipat;
Ca să încerce dacă un altoi 
De stea să prindă pe noroi,
Că, de urât, scuipând în patru zări, stingher,
Făcuse şi luminile din cer.

Dar iată că l-a nimerit,
Din pricina aluatului, greşit,
Şi că Adam, întâiul fiu
Al Domnului, ieşise parcă, şi zbanghiu.
Nu-i vorba, nici-o poză nu ne-nvaţă
Cum ar fi fost omul dintâi la faţă.
Nici unda lacului nu l-a păstrat,
În care se-oglindea la scăpătat.
Puterea lui dumnezeiască,
Dormind mereu, căta să-l mai trezească:
Şi-a zămislit-o şi pe Eva.





Mai poţi căsca de lene, iarăşi,
Când ai o soră şi-un tovarăş?
s-au luat de mâini şi au cutreierat
grădina toată-n lung şi-n lat.
Să nu te miri că, şovăind şi mici
Li se julea şi nasul prin urzici.





Paradisul
de Tudor Arghezi

Grădina se chemase Paradis şi Rai.
Acolo totdeauna-i mai,-
Oftează Eva a pustiu,
Când povesteşte mai târziu,
Copiilor ţinuţi în poală,
De câte ori îi culcă şi îi spală,-
Acolo anul ţine, fără greş,
De la caise până la cireşe,
De la cireşe până la caise.
De două ori e anul, pare-mi-se,
Ba, mi se pare, nici de-atât.
Nu-i viscol, ger şi timp urât,
Doar poame bune cu toplanul,
Cât e grădină şi cât ţine anul.

Un râu de miere şi un râu de lapte
Se-mpreunau în miazănoapte.
Şi am văzut şi altceva:
Bomboane-n flori şi gârle în cafea
Zahăr movili şi cornuri mari cu mac
Stafide, nuci cu cozonac.
Puneai o chiflă şi ieşeau o mie,
Crescute câte cinci pe-o farfurie,
Cu frişcă şi-nmuiate în sirop,
Cu rom o picătură ori un strop.







Ziceai în gând şi, tăvi, nu mai ţin minte,
Veneau pe fuga cu plăcinte,
Frigări cu pui intrau pe uşi,
Aduse de băieţi şi de păpuşi.
Peştii ieşeau, să întrebaţi pe tot,
Din iazuri, la dorinţă, copţi de-a gata,
Şi alegeai, pe sus, orice friptură,
Şi se prăjea, prin cer, pân’ la gură.
Orice ai vrut şi jinduit 
Era de-ajuns să fi râvnit.
Tata mişca numai sprânceana,
Şi vinul alerga cu damigeana.

Aşa era în Paradis. Păcat 
Că l-am pierdut şi nu am ascultat.



Porunca 

de Tudor Arghezi

Prin rai copiii-au dus-o foarte bine,
Cum ar fi dus-o orişicine,
Jucându-se cu gâzele şi iezii,
Care săreau pe mugurii livezii.

Nici: „Culcă-te devreme!” Nici: „Te scoală!”
Nu era cine ţine socoteală
Că întârzii, Adame, de la şcoală,
Că lecţia s-o spui fără greşeală
Că, Evă, încă nici nu te-ai pieptat
Şi te găseşte prânzul tot în pat.

Nimic, nici taţi, nici mame, nici dădace,
Nici profesoara, rea ca o răgace,
Nici dascălul cu zgârci în beregată,
Care să sâcâie băiatul şi pe fată.
Totul era de glumă şi de joacă
Şi te aşteptai doar pomii să se coacă.

Dar ce-i veni-ntr-o zi lui Dumnezeu,
Că se-arată încins în curcubeu



Şi dete-ntâile porunci,
Anume ce-i iertat şi nu e, să mănânci.
„ Din pomul acesta, Evo şi Adame,
Să nu v-atingeţi nicidecum de poame;
De unde nu, cunoaşteţi că v-aşteaptă
Pedeapsa mea cea mai crâncenă şi dreaptă.”
-„Ai auzit?”
             -„Am auzit!”
                            -„Ce fel,
Că se mânie Domnul însuşi el?”
-„Mi-e tare poftă, dragul meu, să gust
Tocmai din pomul ăla plin de must.” 

 

Păcatul
de Tudor Arghezi


Pomul pe care Domnul îl oprise
Făcea de toate, şi caise,
Smochine, chitre, pere moi şi prune,
Care de cari mai grase şi mai bune,
Castan cu fel de fel de crăci,
Cu flori, miresme şi murmure. Căci
În paradis se îmbinau deodată
Tot bunătăţi din lumea toată.

Să nu te-ndemne gândul: „Ia şi papă!”
Să nu îţi lase gura apă
Şi să mai ţii porunca minte,
A sfântului şi bunului Părinte ?	
Înger să fii şi tot ţi-ar fi dat brânci
Inima- vai!- să rupi şi să mănânci,
Necum să fii băiat şi fată,
La pomul care da şi ciocolată.
Ei se uitau la poame, iar pe
Copac se-ncolăcise ispititorul şarpe,
Şi ochii lui de mâţă, aurii,
Îi împingeau să guste pe copii,
Care dădeau copacului târcoale,
Măcar din portocale;



Că se cojesc, mai mare dragul,
Nejerpelite cu briceagul.
Ce-or fi mâncat, ce nu vor fi mâncat,
Destul că au căzut în greu păcat.
Ba de abia atunci, mi se pare,
Li s-a deschis mai bine pofta de mâncare
Şi-au învăţat în Raiul din pădure
De-abia să sară legea şi să fure.


Pedeapsa

de Tudor Arghezi

Credeau că Domnul e culcat
Şi n-o să ştie ce s-a întâmplat,
Că n-avea doară fluturii iscoade
La fiştecare soi de roade.

Ea, cam neroadă, dânsul cam netot,
Nu se-aşteptau că Domnul vede tot;
Că ochiul lui deschis, într-adevăr,
Şi depărtările le vede în răspăr.

Nici nu-nghiţiseră o-mbucătură,
C-au şi fost prinşi cu ea în gură
Şi cel puţin nu apucase
Să puie poame-n sân, vreo cinci sau şase.

El, Dumnezeu, venind în rotogoale,
În supărarea Prea Sfinţiei Sale
I-a luat de scurt ,poruncile ştiute
Cum le-au călcat aşa de iute.

Adam pe Eva lui o a pârât,
Eva pe şarpe, care s-a târât.
Nici-unul n-a voit s-aleagă,
Să-şi ia asupră-şi vina lui întreagă.

De mişelie, nu atât de furt,
Răspunsul aspru fu şi scurt;
Că Dumnezeu loveşte-ntotdeauna
Mai tare decât faptele minciuna.

Din Raiul dulce şi din tihna bună
Domnul I-a dat afară, în furtună.











Epopeea  lui  Ghilgameş





     Geneza este interesant prezentată şi în Epopeea lui Ghilgameş. În aceasta epopee este vorba despre regele Urukului, Ghilgameş şi viaţa acestuia.
     Nu figura regelui se desprinde din paginile acestei epopei, ci omul Ghilgameş. Setea lui de prietenie, dorinţa aprigă de a-şi făurii o glorie, îndemnul spre fapte vitejeşti, frica de moarte şi goana istovitoare după aflarea veşniciei sunt tot atâtea sentimente adânc umane şi universal valabile. Cel dintâi erou al lumii, cunoscut până astăzi, iubeşte şi dispreţuieşte, plânge şi se vaită, suferă şi urăşte, se bucură şi bea până la fund din cupa deznădejdii.
     Ghilgameş este nestăpânit şi trufaş. El ştie că voia lui e lege şi că de-un semn al lui atârnă viaţa sau moartea ultimului dintre miile de supuşi, peste care păstoreşte. Viaţa lui e un şir de petreceri şi desfrâuri, până în clipa în care jalea oropsiţilor care-i îndură toanele ajunge la urechile zeilor. Ca să-l mai liniştească pe Ghilgameş în pornirile lui, zei hotărăsc să-i făurească un tovarăş tot atât de puternic. Geneza în această epopee reprezintă facerea lui Enkidu, de către zei. 
     Anu stăpânul cerului a chemat-o pe zeiţa Aruru, cerându-i să dea viaţă unui alt  Ghilgameş pe nume Enkidu. Zeiţa cea iute de fire, îşi zămisli în inima ei dorinţa lui Anu. Ea coborî pe pământ, intr-un loc pustiu şi căută un bulgăre de lut. După ce-l găsi, îşi spălă mâinile în apa unui izvor din apropiere, apoi se apuca să-l frământe, şi la urmă scuipă peste el. Acolo în pustiu, Aruru,  „zeiţa care dăruieşte sămânţa” îl făuri pe Enkidu cel războinic, făptură a liniştii de noapte, împletit cu puterile înnodate de Ninurta, zeul luptelor. Enkidu, cel de-al doilea erou ce se  iveşte pe scena epopeii, nu e făurit numai spre a-l potoli pe Ghilgameş, ci spre a I se opune, a-i determina  limitele şi posibilităţile, a-l întregii.
     
     
     

	



     În volumul de poezii, al poetului Traian Dorz găsim următoarea poezie, (fără titlu), în care ne este prezentată geneza:

„La-nceput era-ntunerec
Numai noapte peste tot,
Luminos era doar Locul
Unde-I Tatăl Savaot 
Toată lumea cealaltă
Era-n bezna cea mai grea
Nu era CE să se vadă,
Nu era CINE vedea…

Fiindcă nu era Lumină 
Ci numa-ntunerec greu
-cea dintâi  a fost Lumina
ce-a făcut-o Dumnezeu
Dumnezeu a zis- Lumina
Să se facă, -şi frumos
S-a făcut din El Lumina
Si Lumina e Hristos…

Iată ce frumoasă lume 
Din Lumină a făcut
Dumnezeu, cu-nţelepciune
Când Viaţa a-nceput
Pomi şi flori şi animale,
Apa limpezi, peştişori,
Păsări cântătoare , -toate
Numai cântec şi culori…

Însă nici un om niciunde
În aceste bucurii,
Nu erau pe lume încă
Nici părinţi şi nici copii
Dumnezeu n-a vrut să fie
Fără om pe acest pământ
Si-a făcut pe -Adam si Eva 
Oameni după Chipu-l Sfânt…”
TRAIAN DORZ

     
     
     
     
       
     
     
     
     În volumul de poezii, al poetului Traian Dorz găsim următoarea poezie în care na este prezentată geneza. Acest poet vede facerea lumii ca in biblie numai ca o transpune in versuri.
        El crede ca la început totul era întuneric si Dumnezeu a făcut lumina prin cuvântul lui. Traian Dorz îl aseamănă pe Dumnezeu cu lumina deoarece oriunde este Dumnezeu e doar lumina, căldură şi fericire. Apoi El a creat animale, plante, ape, uscatul şi în viziunea autorului această lume era un  vis plin de bucurie si culoare.
        Poetul îşi termină poezia prin apariţia celor doi oameni făcuţi de Dumnezeu pentru ca să aibă cine să se bucure de acea lume minunată.





Tragedia umană
	de Madach  Imre




    Tragedia omului de Madach Imre începe în cer, cu preamărirea armoniei întru Idee, Putere, Bunătate, pe care numai Lucifer le găsea plictisitoare şi inerte. Drept pentru care îşi cere partea, anume tăgăduirea, pe care s-o exercite asupra omului, ca principal mecanism negator şi propulsator. În Paradis netulburata armonie iniţială se prelungeşte un timp, până când Lucifer opreşte dulcegăria asta, formulându-i întâiului om, în termeni cât se poate de limpezi, alternativa: „Uşoară-i împăcarea, / Dar mai nobilă şi mai grea e libertatea!”. Se întâmplă ceea ce trebuia să se întâmple : Eva îl convinge pe Adam să guste din mărul cunoaşterii. Postulatul este până aici o variantă a legendei biblice : oamenii ajung cunoscători şi totodată muritori.












3. Pictură 


1. Michelangelo  Buonarroti


     Pe 14 august 1511, Michelangelo dezvăluie prima parte a bolţii Capelei Sixtine din catedrala Sfântul Petru din Roma. Această lucrare monumentală este unică în istoria artei. Michelangelo a proiectat şi a executat singur capodopera, aproape fără nici u  ajutor, în doar patru ani. Pe cupola centrală a tavanului sunt executate nouă picturi de dimensiuni mari care redau povestea Creaţiei. Însă, lucrările sunt întârziate din cauza lipsei fondurilor- papa Iuliu al-II-lea se implicase în războiul împotriva Franţei, departe de Roma şi în pofida intervenţiilor lui Michelangelo, nu a trimis bani.
     După întoarcerea la Roma, papa se arată nerăbdător şi nu ezită să se caţere pe schele pentru a aprecia progresele muncii. Mai mult de jumătate din picturile principale era deja terminată, printre acestea fiind şi Crearea Evei împreună cu scena Păcatul originar şi izgonirea din Grădina Raiului, pe care artistul le terminase în urmă cu un an, în august 1510.
     În Crearea Evei, Michelangelo foloseşte o gamă delicată de culori. Dumnezeu este acoperit de o mantie purpurie, armonizată corespunzător cu albastrul cerului şi cu umbra aruncată pe stâncă.
     Paleta de culori este mai aspră şi mai incisivă în Păcatul originar, care cuprinde două scene împărţite de arborele cunoaşterii binelui şi a răului: scena din stânga înfăţişează ispitirea; cea din dreapta- pe Adam şi Eva izgoniţi din Rai. Eva, aşezată sub un copac, aminteşte de o zeitate greacă. Trupul ei frumos, puternic şi plin de viaţă este surprins în mişcare.
     În timp ce iconografia tradiţională îl înfăţişează pe Dumnezeu cu preponderenţă aşezat, Michelangelo îl prezintă pe Dumnezeu ridicându-se în slăvi, sprijinindu-se  de îngeri şi cuprinzând cu braţul stâng silueta unei femei, care probabil reprezintă viitoarea femeie care aşteaptă să fie creată. Personajele sunt înveşmântate în purpuriu, aluzie la culorile robelor cardinalilor şi ale papei.
      Pictura în care Michelangelo a interpretat una dintre primele cărţi ale Genezei este neîndoielnic cea mai cunoscută din lucrările sale. Actul creator, care prezintă viaţa ca o scânteie electrică, a fost, cu siguranţă, inspirat de cuvintele unui vechi imn adresat lui Dumnezeu- „lumina care aprinde simţurile”.
     
     
     
     

2. Albrecht Dürer

     Pictor, desenator şi gravor german pre-renasceitist, Dürer este cel de-al treilea copil din cei optsprezece copii a lui Albrecht Dürer, Bătrânul. În 1485, el lucrează în atelierul tatălui său unde şi-a făcut ucenicia între 1486- 1489 alături de pictorul- gravor Michel Wolgemut unde execută comenzi diverse: portrete, schiţe de vitralii, desene decorative, pictură pe lemn.
     Gravurile lui Dürer sunt de asemenea celebre ca şi picturile sale. Ele stau la baza reputaţiei marelui pictor german. El a produs aproximativ 350 de gravuri pe lemn, 100 de gravuri pe aramă şi 1000 de desene. Dürer este considerat maestrul desăvârşit al gravurii pe lemn şi aramă. El reuşeşte să redea în planşele sale perfecţiunea formelor şi expresiile feţei realizate conform realităţii, precum fotografia.
     Celebra gravură „Adam şi Eva” executată în 1507, este expresia studiului proporţiilor umane. Ea impresionează prin naturaleţea personajelor. 
     Dürer va rămâne unul dintre cei mai renumiţi pictori şi gravori ai lumii.

3. Jan van Eyck

     Jan van Eyck – pictor din perioada iluminismului flamand, probabil fratele lui Hubert van Eyck. În anul 1422, Jan van Eyck intră în ucenicia lui Jean de Baviere, unde va studia până în anul 1424 la reşedinţa acestuia.
     Cea mai reprezentativă pictură a lui Jan van Eyck este Mielul Mistic, inaugurat în 1432, un mare poliptic ce conţine 12 panouri. Panoul central descrie îngerii, sfinţii, pe Dumnezeu, pe Maria Fecioara şi pe Ioan Botezătorul, mărginit pe o latură şi pe cealaltă de îngerii muzicieni şi de opera „Adam şi Eva”.  „Adam şi Eva” completează celelalte picturi- reprezentând de fapt  sursa vieţii pe pământ

4. Hugo van der Goes

     Pictor flamand din al doilea jumătate a secolului XV. Între 1476 – 1478, el pictează capodopera sa principală, un mare triptic cunoscut sub numele de Portinari, una dintre creaţiile foarte admirate ale şcolii flamande.
     Hugo van der Goes a pictat un alt triptic format din Păcatul originar, Mila lui Cristos şi Sfânta Geneviev.
     Păcatul originar este o pictură ce îi înfăţişează pe primi oameni, Adam şi Eva, fiind ispitiţi şi mâncând din pomul interzis.

5. Hieronymus Bosch

     Pictor olandez venit dintr-o familie de artişti- tatăl şi bunicul său fiind de asemenea pictori la ducele de Bois. Cea mai reprezentativă pictură a sa este tripticul alcătuit din Judecata de apoi. Personajele sale monstruase predomină tripticul, iar unul dintre cele mai importante tablouri este Grădina Paradisului prin care ne putem da seama cum vede el facerea lumii şi raiul.
	

4. Sculptură
 
























     Brâncuşi e cel mai mare sculptor român dar de asemenea un sculptor de nivel european. Sculptura lui Brâncuşi face parte din patrimoniul universal. El a făcut multe sculpturi celebre: Poarta Sărutului, Masa Tăcerii, Coloana Infinitului şi Începutul Lumii. Începutul Lumii a fost sculptată în anul 1920.Om al simbolismului, Brâncuşi, prin sculptura sa, Începutul Lumii, reprezentată printr-un ou redă emoţia apariţiei vieţii pe acest pământ, misterul şi bucuria existenţei . 

     




15


