JOHANN SEBASTIAN BACH

	Comparate cu viaţa şi cariera majorităţii celorlalţi compozitori, cele ale lui  Johann Sebastian Bach au fost conţinute într-o sferă destul de restrânsă. Născut şi crescut în Turingia, el nu a călătorit niciodată mai la nord de Hamburg şi Lübeck, sau mai la sud de Carlsbad. Într-un mod la fel de restrâns se regăsesc şi călătoriile sale de la est la vest între Dresda (est) şi Kassel (vest). Întreaga sa desfăşurare geografică se poate găsi pe harta de alăturată, copiată din lucrările lui Christoph Wolff despre Bach (Chr. Wolff – Bach, Essays on His Life and Music. Harvard University Press, Cambridge, 1991).


	În Eisenach, locul de naştere al lui Johan Sebastian, tatăl său Johann Ambrosius Bach (1645 - 1695) împreună cu fratele său geamăn Johann Christoph au venit în anul 1671, cel dintâi fiind trompet la curte, un rang important al oraşului. În 1668 el s-a căsătorit cu Elisabeth Lämmerhirt (1664 – 1694) născută într-o altă familie de muzicieni la Erfurt. Johann Sebastian s-a născut ca al optulea copil la 21 Martie 1685. Cei doi bunici de la care a luat numele sunt Sebastien Nagel, muzician în oraşul Gotha, şi Johann Georg Koch, pădurar ducal în Eisenach. Johann Sebastian a fost botezat în Biserica Sfântului Ghorghe (Georgenkirche). Înregistrarea botezului s-a făcut la 23 Martie 1685. 
	Familia Bach era una din cele câteva familii tradiţionale de muzicieni, care îşi duceau existenţa ca muzicieni ai oraşului, oraganişti şi cantori. Câţiva dintre ei, în special verii lui Johann Ambrosius Johann Michael şi Johann Cristoph au devenit compozitori de marcă.
	Mama lui Johann Sebastian a murit în 1964 iar tatăl în 1965, aşa că, la 9 ani şi-a  pierdut ambii părinţi în decursul unui singur an. Dintre cei cinci copii în viaţă Johann Sebastian şi Johann Jacob au plecat să locuiască la fratele lor mai mare, alt Johann Christoph, care era organist în Ohrdruf.

	Acesta era organist la Biserica Sfântului Mihail (Michaeliskirche) încă din 1690. Johann Christoph era un muzician desăvârşit dar din păcate nu a avut o carieră strălucită. Făcuse parte dintre studenţii lui Johann Pachelbel, un faimos organist Thuringian din Erfurt care suferise influneţele muzicii italieneşti a vremii. Astfel, de la fratele său, a luat Johann Sebastian primele lecţii de claviatură, cel puţin aceasta este părerea generală. Dar date fiind tradiţia familiei Bach, şi talentul de necontestat al lui Johann Sebastian, este foarte probabil ca el să fi fost deja un muzician versatil, încă dinainte de a păşi pragul fratelui său. A urmat de asemenea liceul în Ohrdruf, a studiat latina, şi a cântat în corul şcolii. Când fratele său nu l-a mai putut întreţine, a plecat spre Lüneburg pe 15 Martie 1700, împreună cu colegul său de şcoală Georg Erdmann.

	Conform unor vechi regulamente în Biserica Sfântului Mihail din Lüneburg veneau copiii cu o slabă condiţie materială, pentru a cânta în cor, şi a-şi plăti studiile de limba latină în şcoala din oraş. Bach care avea o minunată voce de sopran, împreună cu Erdmann cântau în “Corul de Dimineaţă” (Mettenchor). Pasul lui Bach către acest cor, pe lângă evidentele avantaje materiale, se poate interpreta şi ca un pas înainte în cariera sa muzicală. Şcoala avea o impresionantă tradiţie muzicală şi de asemenea o faimoasă bibliotecă muzicală, căreia cantorul Friedrich Emannuel Praetorius (1623 – 1695) i-a adăugat numeroase manuscrise muzicale. În total biblioteca număra peste 1022 de titluri din 175 de compozitori la moartea lui Praetorius. Aşa se explică probabil marea erudiţie muzicală a lui Bach, ca şi profunda cunoaştere a muzicii corale tradiţionale germane a secolului al XVII-lea.
	Sfântul Mihail era de asemenea gazda “Ritterakademie”-ei, un colegiu pentru tinerii nobili unde se cultivau muzica şi manierele franceze. Se organizau periodic concerte ale faimoasei orchestre franceze, patronată de către ducele de Celle.
	La sfârşitul acestei scurte perioade în Lüneburg, Bach devenise un virtuoz organist, cu ceva renume. Din moment ce este imposibil ca talentul său să apară din neant, este clar că în afară de practica pe care a avut-o în familie, a avut destule posibilităţi de a cânta şi la Lüneburg. Deşi nu se ştie nimic sigur despre asta, nu este exclus faptul că a luat lecţii de la colegul său mai în vârsă Georg Böhm. Acesta era organist la Biserica Sfântului Ion (Johanniskirche), şi a scris melodii pentru orgă de inspiraţie franceză, iar influenţa sa asupra creaţiei timpurii a lui Bach este evidentă.
	Cel puţin la fel de importantă este şi influenţa lui Johan Adam Reinken, organistul în vârstă de 78  de ani al Bisericii Katharinenkirche din Hamburg şi probabil fostul profesor al lui Böhm, care se ştie că fusese în Hamburg timp de câţiva ani. Bach a călătorit la Hamburg de câteva ori tocmai pentru a se familiariza cu opera lui Reinken. Spre exemplu în vacanţa de vară a anului 1701 el a mers pe jos până la Hamburg  (48 de km spre nord) pentru a-l asculta pe Reinken. Reinken de origine olandeză, face parte din şcoala marelui compozitor olandez şi organist al oraşului Amsterdam, Jan Pietersz, influenţat la rândul lui de către muzica engleză (Bull, Byrd, Gibbons, şa.). Astfel Bach a suferit nu numai influenţele muzicii franceze, cât şi pe cele olandeze şi chiar engleze. Sfârşitul perioadei de la  Lüneburg este întrucâtva obscur, dar se ştie că a părăsit oraşul în jurul sărbaorii de Paşte a anului 1702.

	Arnstadt, în vremea lui Bach era un oraşel de numai 3800 de locuitori. Şi aici a primit prima sa slujbă. În august 1703 este numit organist al Bisericii Noi (Neue Kirche) care era a treia ca mărime din oraş. Deja se pare că Johann Sebastian avea o oarecare valoare ca organist, având în vedere că a primit un salariu de două ori mai mare decât succesorul său în 1907, vărul său Johann Ernst. Datorită obsesiei pentru orgă el refuza să repete serios cu băieţii din corul şcolar al bisericii. A intrat în conflict, apoi în vara anului 1705 chiar într-o bătaie de stradă cu basul corului Geyersbach (după ce, se pare, că Bach i-a vorbit urât).
	Mai târziu în 1705 a primit un concediu de 4 săptămâni ca să poată pleca la Lübeck să îl poată asculta pe Dietrich Buxtehude şi astfel în octombrie 1705 a mers pe jos 200 de mile până la acolo. Încă din acea perioadă a fost profund influenţat de muzica de orgă a lui Buxtehude, care era de asemenea şi un compozitor prolific de muzică vocală. 
	În loc de 4 săptămâni, Bach s-a reîntors la Arnstadt la mijlocul lui Ianuarie 1706. Autorităţile bisericii nu au fost mulţumite, iar folosind noile tehnici de orgă în timpul slujbei religioase a reuşit să semene confuzie în rândul congregaţiei. Mai mult, a fost acuzat că a coborât în cramă în timpul ceremoniilor, şi că a făcut muzică cu o necunoscută în biserică. Cei mai mulţi biografi presupun că era verişoara sa de-a doua, şi apoi soţie Maria Barbara. Este evident că Bach nu a trăit ca un sfânt în timpul petrecut la Arnstadt.
	Foarte puţine lucrări au supravieţuit perioadei din Arnstadt, poate “Capriccio sopra la lontananza del suo fratello dilettissimo”. Mai departe, preludiul coral din “Wie schön leuchtet der Morgenstern”. O altă lucrare din tinereţea sa este şi “Prelude and Fugue in G Minor”.

	După ce a obţinut demisia din Arnstadt, a plecat spre o nouă perioadă a vieţii sale în Mühlhausen. Aici pe 2 decembrie 1706 murise Johann Georg Ahle, organistul bisericii Blasiuskirche, şi astfel în după-amiaza de Paşte a aceluiaşi an, Johann Sebastian Bach dădea concurs pentru aceasta slujbă (cantata “Christ lag in Todesbanden”). A obţinut prestigioasa poziţie în iunie a aceluiaşi an. Aici lucrurile au mers mai bine decât la Arnstadt, ba mai mult o mică moştenire de la unchiul său Tobias Lämmerhirt, a făcut posibilă căsătoria sa cu Maria Barbara Bach, verişoară de a doua. Pe 17 octombrie 1907 Sebastian şi Barbara au celebrat ceremonia la Biserica din Dornheim.
	În Mühlhausen, Bach a prins interes pentru compunerea muzicii vocale de biserică. Acest interes îşi poate avea rădăcinile în Abendmusiken-ul lui Buxtehude. Cert este că biserica de aici avea o tradiţie a muzicii vocale mai bogată şi se constituia într-un decor mai favorabil muzicii vocale decît biserica din Arnstadt. 
	În orice caz primele cantate ale lui Bach sunt capodopere ale genului, “Gott ist mein König” fiind chiar tipărită. Ea a rămas de fapt singura tipărită în timpul vieţii sale. Nici una din operele lui Telemann sau ale lui Händel nu fuseseră tipărite încă, aşa că era un mare succes pentru compozitorul de numai 22 de ani. Nu a trecut mult, însă şi Bach a devenit nesatisfăcut de posibilităţile acestei muzici. Datorate şi disensiunilor din cadrul bisericii, cât mai ales incendiului care mistuise un sfert din oraşul Mühlhausen pe 30 mai 1907. Această catastrofă a avut un impact economic mare, şi a dus la u climat mai puţin favorabil muzicii de biserică. Un alt motiv ar putea fi ambiţia lui Bach, nerăbdător să îşi îmbunătăţească poziţia socială şi condişia materială. Cu reputaţia sa de virtuoz al orgii, ca şi cea de compozitor, a putut să îşi depăşească poziţia din Mühlhausen în numai un an. În ciuda acestor lucruri Bach a reuşit să îşi menţină o bună relaţie cu oraşul Mühlhausen. A continuat să supravegheze construirea orgii bisericii Blasius, care s-a făcut la recomadările sale. Prietenia sa cu pastorul Eilmar a continuat de asemenea, acesta din urmă devenind naşul primei fetiţe a lui Bach, Catharina Dorothea. 
	Operele majore ale acestei perioade sunt “Toccata and Fugue in D Minor”, “Prelude and Fugue in D Major”. O altă capodoperă este piesa scrisă pentru orgă “Passacaglia in C Minor”. Alte cantate ale acestei perioade au deseori stilul folosit de motetele secolului al XVII-lea, cu texte biblice şi coruri. 

	În perioada următoare, la curtea oraşului Weiemar, una din cele mai importante ale regiunii, Bach s-a ridicat la faima de care se va bucura ulterior. Faptul că s-a mutat aici, la doar 40 de mile de Mühlhausen, a constituit un important pas înainte în cariera sa, atât din punct de vedere financiar (salariul i s-a dublat), cât şi profesional. Bach mai fusese aici, pentru o scurtă perioadă in 1703, ca violonist, iar noi deja am cunoscut pe unul din ducii de Weiemer, Johann Ernst, care a murit în 1707. Weiemer, guvernat cu greutate de nu mai puţin de doi duci, îi avea în acea perioadă pe Wilhelm Enst şi pe succesorul, şi nepotul lui Johann Ernst, Ernst August. Primul dintre ei, Wilhelm Ernst (1662 – 1728) era un conducător luteran şi sponsor al muzicanţilor de la curte. El l-a angajat pe Johann Sebastian ca organist şi membru al orchestrei, dar l-a şi încurajat să îşi urmeze talentul în compoziţiile pentru orgă. Bach era de asemenea în relaţii bune şi cu August Ernst (1688 – 1784) şi cu fratele vitreg mai tânăr al acestuia Johann Ernst Jr. (1696 – 1715). Din nefericire această dublă loialitate faţă de conducătorii ducatului, i-a adus necazuri, datorită existenţei tensiunilor, intrigilor, şi chiar a conflictelor deschise între curţile celor doi duci Wilhelm Ernst şi August Ernst. Tânărul Johann Ernst Jr., talentat muzician a luat lecţii de la prietenul lui Bach din Weiermar, Johann Gottfried Walther, dar din păcate a murit la doar 19 ani. El a avut ideea de a face o călătorie la Amsterdam, pentru a se reîntoarce în 1917 cu o bogată colecţie de muzică italiană. Johann Sebastian a făcut diverse transpuneri pentru orgă după materialul italian, dar mai ales a colecţiei de concerte ale lui Vivaldi din 1712, mai ales „L'Estro armonico” a avut o profundă influenţă asupra stilului de compoziţie al lui Bach. Acesta a fost de fapt un moment foarte important în dezvlotarea lui Bach: din acest moment a reuşit să combine stilul său timpuriu de contrapunct cu influenţele nord Germane şi Franceze, împreună cu armoniile preluate de la Vivaldi. 	
	Astfel se găsea Bach la vârsta de 23 de ani, relativ bine plătit, şi căsătorit cu Maria Barbara. Curând după sosirea la Weimar în 1708 s-a născut şi primul lor copil, Catharina Dorothea. Spre deosebire de Wilhelm Friedmann, născut pe 22 noiembrie 1710, şi de Carl Philipp Emanuel, născut pe 8 martie 1714, ea nu se născuse pentru a deveni un mare compozitor. Deşi la început este dată impresia unei vieţi fericite de familie,  ei au pierdut gemenii pe care Maria Barbara îi născuse în 1713. Copiii aveau de asemenea ca naşi oameni de vază şi cunoscuţi ai oraşului, ca Georg Philipp Telemann, Director Musices la Frankfurt încă din 1712 care avusese o relaţie bună cu familia Bach, şi a fost naşul fiului lor Carl Philipp Emanuel.
	De-a lungul întregii sale vieţi, Bach a fost preocupat cu îmbunătţirea orgilor bisericeşti, iar cea din Weimar a fost remodelată de către Heinrich Trebs la sfaturile lui Johann Sebastian. În special între anii 1708 – 1714, se presupune că Bach s-a dedicat în mare parte cântatului la orgă şi compoziţiei: majoritatea compoziţiilor de orgă dateaza din această perioadă. Totuşi melodiile pentru coruri nu au fost neglijate, pentru că în 1713 cantata “Hunt”, cantata “Was mir behagt, ist nur die muntre Jagd”, au fost prezentate ducelui local. Acestea au fost primele cantate seculare, şi de asemenea primele în noul stil italian cu pasaje recitative şi arii da capo. Ducele Christian de Saxonia-Weissenfels, era din întâmplare un despot extravagant, care şi-a adus ducatul în pragul crizei. Bach nu avea ezitări în a căuta prietenia şi favorurile unor asemenea conducători, dacă acest lucru îi putea îmbunătăţi poziţia. Acest mare vânător din Weissenfels era cunoscut drept “blândul Christian” şi ca “păstorul cel bun” în piesele lui Bach.
	În 1713 Bach a avut ocazia de ai urma lui Friedrich Wilhelm Zachow, fostul maestru al lui Handel în biserica Liebfrauenkirche din Halle. Bach a oferit aici un concert de orgă şi o mostră din cantata “Ich habe viel Bekümmernis”  (piesă foarte controversată). Ca probă a afost închis într-o cameră pentru a scrie pe loc o cantată pe versurile pastorului din Halle, Johann Michael Heineccius. A fost găzduit în cel mai bun hotel “Zum goldenen Ring” (“La Inelul de Aur”), unde, potrivit legendei a fost răsfăţat  cu tutun şi mâncare şi alte delicii. Cel mai important este faptul că i s-a oferit slujba, dar a decis să rămână în Weimar atunci când ducele Wilhelm Ernst i-a dublat salariul. În cele din urmă ducele l-a numit Konzertmeister pe 2 martie 1714. Datorită faptului că avea de susţinut o familie mai degrabă numeroasă , incluzând-o şi pe sora mai mică, nemăritată a Barbarei, Friedelena Margaretha până la moartea acesteia în 1729, Bach era un om cu idei comune în ceea ce îi privea cariera.
	În noua slujbă Bach avea datoria să scrie o cantată pe lună (la Leipzig, mai târziu, a ajuns în unele perioade la o cantata pe săptămână). Acestea erau cantate în noul său stil italian adoptat de el în 1713. Majoritatea textelor erau scirse de către Salomon Franck (1659 – 1725), secretarul seniorului avocat, bibliotecar al curţii şi director al colecţiei numismatice din Weimar. Alte texte ale cantatelor lui Bach au fost scrise de către Georg Christian Lehms şi de către Erdmann Neumeister. Neumeister (1671 – 1756) era pastorul senior al bisericii Jacobkirche încă din 1715 şi iniţiatorul unei reforme de modernizare a textelor cantatelor.
	Faima lui Bach în acele zile a început să se extindă mult dincolo de Weimar. Unul dintre cei mai importanţi  compozitori de texte Johann Mattheson (1681 – 1764) din Hamburg îl menţiona pe Bach ca fiind “faimosul organist din Weimer” în cartea sa “Das Beschützte Orchestre” – Hamburg, 1717. Această faimă în continuă creştere atrăgea din ce în ce mai mulţi studenţi cum ar fi Johann Tobias Krebs şi J.M. Schubart – ultimul devenind succesorul lui Bach în Weimer. Acest cerc de studenţi îi includea şi pe Johann Lorenz şi Johann Bernhard, rudele sale.
	Slujba lui Bach în Weiemar a luat sfârşit într-un mod dramatic. Din moment ce era foarte apropiat de co-regentul Ernst August, celălalt duce, Wilhelm Ernst, i-a interzis lui Johann Sebastian să mai cânte rivalului său. Cu încăpăţânare Bach a refuzat să se conformeze, şi ca urmare a fost trecut cu vederea pentru funcţia de capelmaistru (Capellmeister), când cel dinainte, Johann Samuel Drese, a murit în 1716. Drese a fost succedat de către fiul său, fără prea mare talent muzical, Johann Wilhelm, pe când marele Bach nu a fost nici măcar luat în considerare. Datorită acestui lucru s-a supărat şi a încetat în mod abrupt să mai scrie cantate în acel an (1716), fapt ce dă impresia că Bach nu scria aceste piese de biserică doar pentru gloria lui Dumnezeu. Din fericire piesele muzicale pentru căsătorii făcuseră o impresie bună lui Leopold von Anhalt-Köthen, la nunta surorii lui Leopold cu Ernst August. Astfel Bach a primit o ofertă de la Leopold - drept capelmaistru, însă Wilhelm Ernst a refuzat să îl lase pe Johann Sebastoian să plece la cumnatul rivalului său Ernst Augist. Bach a fost chiar trimis la închisoare timp de o lună (6 noiembrie – 2 decembrie) înainte de a fi lăsat să plece “fără onoare”. Bach s-a putut muta astfel la Köthen, finalizând astfel una din cele mai prolifice perioade ale carierei sale.

	Sebastian şi-a început slujba de capelmaistru la Köthen în decembrie 1917. Aici a beneficiat de o mare libertate, dat fiind faptul că încă de pe 16 decembrie se afla la Leipzig pentru a studia un nou model de orgă (se crede că el îşi lăsa-se familia să se descurce cu mutarea de la Weimer în noua casă). Noul său patron era prinţul Leopold von Anhalt-Köthen (1694-1728), în vârstă de  23 ani, un entuziast al muzicii. Cu doi ani înainte prinţul preluase domnia principatului de la mama sa , Gisela Agnes, o luterană activă la acea curte calvinistă. Nici calvinismul şi nici mama sa nu au reuşit să îl oprească pe Leopold să cheltuiască aproape un sfert al întregii sale averi pe această singură pasiune a sa, orchestra. Prinţul îi alesese cu mâna lui pe toţi virtuozii orchestrei din Berlin, iar lucrul cel mai de preţ era chiar Johann Sebastian Bach, pe care îl atrăsese cu consoderabila sumă de 400 de taleri pe an.
	Prinţul cânta el însuşi la vioară, la violă şi chiar la clavecin făcându-i mare plăcere să se alăture orchestrei. Datorită mamei, căreia nu îi plăcea să vadă orchestra toată ziua în drumul ei, a trebuit ca aceasta să se mute la casa bunului prieten al lui Leopold, Johann Sebastian, care pentru acest lucru primea o extra bonificaţie. În afară de repertoriul orchestrei, Bach a mai scris şi o mulţime de piese de muzică de cameră cât a locuit la Köthen. El nu a mai fost nevoit să scrie muzică de buserică la această curte calvinistă, iar acest lucru nu părea să îl deranjeze, ba chiar această perioadă a profitat de posibilitatea de a scrie muzică de cameră în toată libertatea. Efeminatul prinţ Leopold şi-a dus muzicienii chiar şi la Carlsbad, unde au fost la “cură de ape minerale”. 
	La reîntoarcerea în Köthen, Bach a aflat că moartea a lovit din nou în casa sa. Soţia sa Maria Barbara decedase în urma unei scurte boli, fiind deja îngropată la acea dată de 7 iulie. Johann Sebastian fusese lăsat cu patru copii: Catherina Dorothea (12), Wilhelm Friedemann (10), Carl Philipp Emanuel (6), şi Johann Gottfried Bernhard (5). Trei alţi copii muriseră la naştere. Biografii săi consideră că a simţit nevoia unei noi soţii care să aibe grijă de fii săi. Dovezile însă ne îndrumă în altă direcţie, anume că sora soţiei sale Friedelena Magdalena a rămas în familia sa până la moartea ei în 1729, ea având de fapt grija copiilor.
	Noua soţie, Anna Magdalena Wilcken (sau Wülken; fiica trompetului curţii din Weissenfelds), era o bună soprană, care câştiga cel puţin jumătate din salariul capelmaistrului şi iubitului său Sebastian, mai în vârstă cu 16 ani. Anna nu era în vârstă decât de 19 ani, atunci când ea şi superiorul ei de 35 de ani s-au îndragostit unul de celălalt. Lucrau împreună de mai mult de un an, când la 3 decembrie 1721 s-au căsătorit, imediat după ce participaseră în calitate de naşi la botezul fiului pivnicerului prinţului din Köthen. Astfel, deşi prima sa căsătorie fusese fără îndoială una fericită, cea de-a doua o întrecea cu mult. Inspirat de aceste lucruri prinţul Leopold s-a căsătorit cu verişoara sa Friederica Henrietta von Anhalt-Bernburg, domnişoară fermecătoare, dar care era o persoană total antimuzicală. Acest lucru se poate datora în oarecare măsură chiar lui Bach, care a acuzat-o pe sărmana prinţesă (într-o scrisoare către Georg Erdmann scrisă în 1730) că ar fi motivul principal al declinului muzicii la curtea din Köthen. Istoricii moderni au demonstrat însă că adevăratul motiv era de fapt implicarea activă a lui Leopold în armata prusacă, lucru care scădea considerabil banii disponibili pentru muzică.
	Indiferent de cauzele acestui declin, cert este că Bach, încă din 1720, făcuse 3 cereri pentru o altă slujbă. Încă de la sfârşitul anului 1720 (un an înainte de căsătoria lui Leopold) Johann Sebastian ceruse să fie numit organist al Bisericii Sfântului Iacob (Jacobikirche) din Hamburg. Acolo reuşise să impresioneze pe toată lumea cu un glorios concert, i s-a oferit slujba, dar a refuzat să plătească o considerabilă sumă pentru fondurile bisericii, aşa că slujba a revenit altcuiva. Un alt indiciu referitor la faptul că Bach căuta o altă slujbă, se regăseşte şi în faptul că şi-a dedicat suita celor şase concerte Brandenburgice Margrave Christian Ludwig of Brandenburg. Acesta avea o orchestră în castelul său din Berlin, iar Sebastian i-a reamintit de “micile talente muzicale cu care l-au binecuvântat Cerurile”. Această cerere implicită nu a fost însă luată în considerare. Cea de-a treia aplicaţie a avut totuşi succes, cu toate că era doar a treia opţiune. În aprilie 1723 Bach devenise succesorul cantorului din Leipzig Johann Kuhnau, după ce Georg Philipp Telemann (ajuns director muzical la Hamburg) îşi declinase interesul, iar Christoph Graupner nu fusese lăsat liber de către curtea din Darmstadt.
	În afară de declinul muzical de la curtea din Köthen, Bach căuta o altă poziţie şi în legătură cu nevoile de educaţie ale fiilor şii fiicelor sale (scrisoare către Georg Erdmann, 1730). În ciuda faptului că se va muta la Leipzig, Sebastian va continua să îşi servească prinţul în postura de capelmaistru de onoare, pâna la moartea acestuia în 1728, la 33 de ani.

	După refuzul lui Georg Philipp Telemann (1681-1767) şi imposibilitatea de a veni a lui Christoph Graupner, Bach a fost numit candidat abia după ce postul din Leipzig devenise vacant de o jumătate de an. Audiţia lui Bach a avut loc pe 7 februarie 1723 (a lui Graupner avusese loc pe 17 ianuarie). Bach a interpretat cantatele “Jesus nahm zu sich die Zwölfe“şi “Du wahrer Gott und Davids Sohn”, care au avut succes, iar după retragerea lui Graupner contractul a fost semnat la 5 mai 1723.
	Seminarul Sfântului Thomas avea o tradiţie corală de peste un secol, şi care în timpul lui Bach avea rolul de a trimite coruri celor patru mari catedrale din Leipzig în zilele de sărbătoare de peste an. Cele patru catedrale erau Sfântul Thomas (Thomaskirche), Sfântul Nicolae (Nikolaikirche), Sfântul Petru (Peterskirche) şi Biserica Nouă (Neue Kirche). Cea de-a doua era considerată cea mai importantă, urmată de prima.
	Bach, în aceşti ani a lucrat mai mult ca oricând, şi se presupune că a scris 5 cicluri anuale (adică 5x59de cantate) în total. Primul a avut loc între 1723 – 1724 şi a inclus reluarea multor lucrări din perioada Weimar, dar pentru cel de-al doilea ciclu, între 1724 – 1725 a reuşit să scrie aproximativ o cantată pe săptămână. După o scurtă întrerupere în acel an, a mai scris un ciclu de-a lungul următorilor doi ani. Ultimele două cicluri nu se ştie sigur când au fost scrise pentru că de-a lungul timpului, aproape două cincimi din cantatele lui Bach s-au pierdut. Tot acum au fost scrise şi interpretate “St John Passion”  (1724), “Magnificat” (1723) şi “St Matthew Passion” (1727 sau 1729).
	Într-un mod destul de interesant, potrivit tehnicilor de “parodiere” ale vremii, zece părţi ale “St Matthew Passion” au fost considerate de către Bach potrivite nu numai morţii lui Iisus Hristos, ci şi aceleia a  prietenului şi protectorului său, prinţul Leopold von Anhalt-Köthen. Odată cu aceasta s-a sfârşit şi cu titlul de capelmaistru onorific dat de căte prinţ. Bach a mai putut încasa încă onorariul pentru această funcţie de la “blândul Christian” bravul vânător, ducele Christian von Sachsen-Weissenfels. Aceste titluri de capelmaistru erau foarte importante pentru Bach, care nu fusese niciodată satisfăcut de micul titlu de “cantor” în Leipzig, şi îşi găsise numele de Director Musices. Astfel Bach nu a fost numai un geniu ci şi un ambiţios pe scara socială, şi care de-a lungul carierei sale îşi flata potenţialii patroni aristocraţi cu compoziţii omagiale şi scrisori servile.
	Viaţa lui Bach nu s-a desfăşurat fără ca tragediile personale să nu-i umbrească acei ani. Astfel între anii 1723 şi 1737 Anna Magdalena a dus la capăt nu mai puţin de douăsprezece sarcini de nouă luni (cu excepţia anilor 1729, 1734 şi 1736). Opt dintre cei doisprezece copii au murit la vârste variind între o oră şi cinci ani. Dintre cei patru rămaşi, unul suferea de handicap mental sever (Gottfried Heinrich). Ultimul lor copil s-a născut în 1742 când Anna Magdalena avea 41 de ani, iar Sebastian 57.
	Nici viaţa profesională nu îi era mai satisfăcătoare. Făcea parte din datoriile oficiale ale lui Bach cea de a îi învăţa latina pe tinerii şcolari şi mai ales să facă repetiţii cu corul. Pentru că nu dorea acest lucru el plătea din buzunarul său un înlocuitor. 
	Salariul oficial al lui Bach era de numai un sfert din ceea ce câştiga la Köthen, devenind astfel dependent de câştigurile pe care le avea cândtând la nunţi şi înmormântări. În anii “buni”, corurile de la Sfântul Thomas trebuiau să participe la o înmormântare pe zi, dar în scrisoarea sa către Georg Erdmann se plângea că vremea bună îi reducea simţitor venitul. În plus de aceste necazuri Bach a ajuns să fie implicat în din ce în ce mai multe conflicte cu superiorii săi. În timp, a devenit complet nemulţumit de poziţia sa atât din punct de vedere financiar cât şi în termeni de facilităţi muzicale. De-a lungul ultimilor douăzeci de ani ai vieţii sale s-a dedicat în special altor proiecte muzicale, iar începând cu martie 1729 a preluat direcţiunea faimosului Collegium Musicum din Leipzig. Acesta consta dintr-o orchestră formată din studenţi şi câţva muzicieni profesionişti, fondată în 1702 de către Telemann. Cu o mică întrurupere între anii 1737 – 1739 Bach a preluat conducerea acestei instituţii până la sfârşitul anilor 1740. Concertele se ţineau o dată pe săptămână (vinerea seara) în cafeneaua Zimmermann. În 1734/35 s-a inspirat de aici să scrie “Coffee Cantata” pentru a sluji de reclamă cafenelei.
	Rivalul lui Bach, Görner deţinea şi el un Collegium Musicum, mai tarziu aceste două societăţi vor fi reunite pentru a pune bazele a ceea ce va fi tradiţionala orchestră Gewandhaus.
	
	Încă din 1733 legăturile cu Dresda, vor deveni foarte importante pentru Sebastian, pentru că ăn contrast cu situaţia stagnantă din Leipzig, Dresda avea o scenă muzicală foarte aprinsă. Aici se găseau o mulţime de admiratori de-ai săi, iar acest lucru uşura contactul. Această legătură aduce câteva schimbări în stilul său, care ajunsese să incorporeze noua modă galant dar şi il stilo antico (stil bazat pe contrapunct).
	Această sferă de interes era adâncită şi de mulţimea de studenţi talentaţi, şi a înnmulţirilor legăturilor sale şi cu Berlinul. Fiul său Carl Philipp Emanuel devenise muzician la curtea berlineză, încă din 1738, iar, evident că în termeni de putere şi cultură, Potsdamul şi Berlinul reprezentau viitorul lumii vorbitoare de limbă germană. Odată cu mutarea lui Carl Philipp acolo, Sebastian devenise un vizitator regulat al oraşului. Astfel, se găsea la Berlin în 1741, atunci când soţia sa s-a îmbolnăvit grav pentru o vreme – aşa cum aflăm din corespondenţa lui cu verişorul său Johann Elias Bach, care avea rolul de secretar şi tutore muzical al copiilor mai mici. 
	Cea mai faimoasă vizită la Berlin este cea făcută în mai 1747, împreună cu fiul său Wilhelm Friedemann. Atunci a fost primit la Stadtschloss din Potsdam, de către însuşi regele Frederik II al Prusiei, care era un entuziast al muzicii de cameră, şi un cântăreţ amator de flaut. Ca dovadă de recunoştinţă Bach creează  “Musical Offering”. Această piesă arată din nou influenţe ale stilului galant.

	

	În 1749 termină de scris Mesa în Si Minor. Aproape orb, datorită cataractei, a fost tratat fără succes de către oculistul britanic Taylor, iar un an mai târziu moare datorită unui atac cerebral. Decesul este înregistrat la 28 iulie 1750.  Se presupune că înainte de a muri a reuşit să îi dicteze cumnatului său Altnickol o parte din “Wenn wir in hoechsten Noten sein”. 
	Averea şi moştenirea lui Johann Sebastian au fost împărţite într soţia şi copiii săi, nu fără dificultăţi însă, pentru că din motive necunoscute nu a lăsat un testament. Copiii din prima sa căsătorie nu s-au mai ocupat de mama vitregă, Anna Magdalena (iar ai ei erau prea mici) şi ea a murit pe 27 februarie 1760.










Copyright by HabarNam (da0rc@marihuana.ro) (c) 2002







