Gandim, DECI exista

 

Fara indoiala, suntem un popor argumentativ. Ne place la nebunie sa ne dam cu parerea, sa ne sustinem opiniile cu voce tare, sa le contrazicem pe ale altora si, mai presus de toate, ne place talk-show-ul. Nu prea conteaza postul TV sau ce moderator apare pe sticla, noi cautam spectacolul, cu conditia sa fie puse pe tapet chestiuni „fierbinti“ si sa aiba samanta de scandal. Sa poti sa spui, la sfarsit macar, un „hai, dom’le, ca i-a zis-o Tuca!“. Unii spun ca e deplorabila aceasta pasiune a noastra pentru scandalurile televizate si atatate discret sau nu de cate un personaj considerat charismatic. Altii ca e in interesul nostru, al tuturor (ce-o fi insemnand asta?) sa fie dezbatute public lucruri care altfel ar trece pe sub mana guvernantilor, Puterii in general, fara ca poporul sa aiba habar.  Nu vreau sa ingros acum randurile nici unei tabere, cu atat mai mult cu cat si acesta ar fi un subiect de polemica, o dezbatere, un subiect cu miez de cearta! La urma urmei, talk-show-ul este, intr-un fel, o continuare a dezbaterilor care animau pietele, in primii ani dupa ‘89. Si atunci, ca si acum, parerile erau impartite si totul a ramas suspendat in relativ, fara concluzii, fara „deci“. Mai grava decat aceasta pasiune pentru polemica superficiala si agresiva (ca si pentru telenovele, sa recunoastem!) mi se pare absenta unei alternative pentru cei mai tineri, pentru cei mai destepti sau pentru cei care pur si simplu sunt interesati de chestiuni care nu pot arunca rating-ul pe culmi delirante, o dezbatere despre intelectualul roman din ultimii 12 ani, de pilda. Si totusi aceasta este o chestiune importanta si sensibila, cohorte de licentiati se framanta cautand un raspuns la intrebarea „ce sunt eu in societate?“. Acum 20 de ani era simplu, aveai facultate, erai intelectual. Si asta pentru simplul motiv ca asa te cataloga regimul. Acum e ceva mai complicat. Pentru unii dintre acesti refuzati de ecranul televizorului o forma de legitimare a statutului social si un spatiu familiar poate sa fie lectura fidela a publicatiilor din zona „culturala“. Spun „poate“ pentru ca aici ne lovim de o alta problema. Aici se discuta, de regula, despre lumea ideilor lui Platon, despre marile dileme existentiale, fixate parca drept teme pentru acasa de o ideologie culturala cu nostalgii pariziene. E mai degraba un spatiu al monologului subiectiv marcat de angoase existentialiste, dirijat de bagheta magica a maestrilor dintotdeauna. Nu spun ca e rau sau bine, spun doar ca nu e un loc al dialogului, al polemicii, al spiritului critic, al creativitatii. Un loc in care foarte rar se spune „deci“, cel mai adesea rostindu-se „poate ca“, inevitabil, nu-i asa, atunci cand vorbim de absolutul in formele lui relative. Un prieten tanar, inghitit si el acum de Eldorado-ul bursierilor romani (sic!), imi spunea odata ca la noi cultura ii ofera numai doua variante: sa se prosteasca sau sa se plictiseasca de moarte. „E o cultura a monstrilor presupusi sacri sau a cancan-ului si mistocarelii“, incheia el cu un rictus amar. Sigur ca era in etapa cioranismelor prin care trecem cu totii la un moment dat, dar, anuland coeficientul de aberatie, ramane totusi frustrarea fata de lipsa unui „altceva“. Intre dezbaterea croita pe calapodul modelului conflictual si incarcata pana la refuz de concretete marginala si monologul eterat, rupt de realitate, aproape transcendent, exista un spatiu al dialogului viu, ancorat sanatos in lumea reala, speculativ doar din necesitati stilistice, o forma de comunicare pe care majoritatea tinerilor nu o cunosc decat din intrunirile amicale, iar a carei absenta din spatiul public nici macar nu-i mai nedumereste. Un spatiu in care subiectele sau temele de dezbatere nu sunt impuse de cota de piata sau de locul pe care il ocupa in vreo ierarhie metafizica a valorilor perene, ci se nasc din afinitati firesti, un loc al polemicii fara ideologie, daca vreti. Sper ca o mica parte din acest loc sa se cheme, de acum inainte, DECI. Este un „deci“ cordial, plin de verva, rostit cu ironie si autoironie, deschis curiozitatii fara canoane invechite si fara tabu-uri culturale. La urma urmei, o provocare, un loc in care sa ne adunam o data pe luna, fara sa ne simtim in piata sau in vreo sala de curs, sa discutam despre ceea ce ne place sau nu ne place, indraznind sa mai tragem si concluzii. Un loc in care nu orice carte mai indrazneata devine un Mein Kampf mioritic sau o Critica a ratiunii pure de la Marea Neagra, oferind prilej pentru adevarate apologii socratice sau procese kafkiene. Si, mai presus de toate, fara plictiseala.

Laurentiu Staicu
 

Romania subiectiva
 

Mesajul estetic sublim colorat, pe care nemuritorul Gauguin ni l-a transmis prin pictura sa codata: „De unde venim? Ce suntem? Incotro ne indreptam?“ m-a scufundat – fara indoiala alaturi de multi alti framantati – in strafundurile orbecaielilor misunate de scrupule. Pentru a pescui in aceste pestilentiale tulburari un motiv valabil pentru revenirea mea intr-o Romanie subiectiva, un motiv care sa-i deruteze pe toti cei care sunt gata sa jure ca intorcandu-ma sunt nebun, trebuie sa ma intorc, inevitabil, in timp. Trebuie sa arunc momeala departe, in estompa trecutului, sperand ca in clipoceala-i se va reflecta, in cercuri concentrice, motivul parasirii Romaniei (in 1964, la 31 de ani, un produs finit al scolii romanesti de arte plastice). Nu lipsa celor mai elementare servicii publice si produse alimentaro-industriale. Nicidecum veniturile minime. Nici macar mizeria umilitoare in care fusesem aruncat impreuna cu familia. Ci ideologia aberanta, nedreapta si dictatoriala a regimului; cruzimea, ipocrizia si tampenia celor ce o puneau in aplicare (la toate nivelurile). Si mai ales mentalitatea de sclavi, resemnati, chiar docili, ce salasluia printre cei care trebuiau, pentru a supravietui fizic si intelectual, sa se supuna. O mentalitate care, pentru un artist, era ceva mai greu de indurat, daca nu de-a dreptul imposibil, echivalenta cu o moarte profesionala, inceata si implacabila. Era, pur si simplu, irespirabil. Si totusi... Dupa atatia ani traiti in centrele cele mai evoluate, atat economic cat si cultural, ale lumii occidentale (Paris, New York), unde numai cei plecati stiu cat de greu este sa-ti construiesti o cariera si sa ajungi printre cei mai buni, in ultima vreme am fost nevoit sa constat cu mare tristete si deziluzie o dezumanizare ingrijoratoare a celor ce ma inconjurau. Superficialitatea, ignoranta dublata de aroganta, materialismul desantat, de parada, dictatura „modelor“ lansate de asa-zisi experti, prevalenta puterii brute fata de talent si valoare intelectuala, lipsa de toleranta, de sensibilitate, de profunzime. Experienta, reflectia, sofisticarea au devenit defecte. Pe scurt, am ajuns la concluzia ca Romania, in ciuda sau, mai bine zis, datorita evolutiei sale intarziate cat si situatiei economice proaste, mai permite supravietuirea unor „cuiburi“ de omenie, pentru desfatarea ego-ului meu macinat de indoieli (electronice). Sper ca li se va permite acestor oaze pline de farmec (poate ignorate) sa salasluiasca inca un numar de ani, macar pana la aderarea la Europa Comuna, poate cativa ani suplimentari acordati drept bonus de vreo divinitate locala, cine stie?... Sper, sper.. Pentru toate acestea am decis, la un moment dat, sa ma intorc. Si, intr-un fel, sa o iau de la inceput. Intr-o Romanie subiectiva, asa cum spuneam, al carei folclor si ale carei bucate savuroase nu mai sunt parca apreciate decat de cei aflati pe alte meleaguri, tanjind. Si pentru adorabila mea sotie, cum numai o romanca poate fi... 

Devis Grebu
 
Fabrica formatorilor

 

De 9 ani de zile se desfasoara, la Ciric – Iasi, Tabara Nationala de Jurnalistica. Anul acesta, intre 8-18 august, peste 150 de elevi au participat si au practicat „jurnalismul“ in redactiile ziarelor, televiziunilor si radiourilor locale. O parte au stat sa formeze si sa informeze in cadrul taberei – TRUSTUL MEDIAPULS, cum singuri l-am numit. Un ziar si un radio PULS, o agentie de presa, conferinte, workshop-uri – toate acestea au ajutat la o alta definire a tanarului jurnalist. Radioul sustinea emisiuni de specialitate, ziarul impunea un stil jurnalistic echilibrat, suplimentul-dosar tematic permitea „investigatia“ culturala. Toate acestea pentru a demonstra ca exista alternativa la mass-media imbecilizat-imbecilizanta a Romaniei. Unde isi gasea politica noastra editoriala legitimarea? In joc. Anul trecut, ultimul ziar s-a incheiat cu visul oricarui postmodern: am inventat totul, orice stire, reportaj, ancheta, interviu – fictiunea a devenit realitate si a fost credibila. Jocul se rasfrange in asumare. Impunem directie, deschidem spatiu de opinie, promovam un pachet jurnalistic socio-cultural. Noi credem ca am format. Cel putin o tendinta: aceea de a refuza perisabilitatea opiniei, de a fi critici pentru a detecta fenomenele de manipulare si mai ales refuzul inchiderii in sistem. Nu am facut o revolutie, dar am construit dupa o reteta originala jurnalismul. In comparatie cu „umplutura“ din presa zilelor noastre, am adoptat o directie: unitate, coerenta, sustinere – singura cale de a impune ceva in Romania. Ne-am pus problema formatorului de opinie, in forma sa incipienta. Ne-am atins tinta: sa fim cititi si sa fim discutati, sa cream polemica sau refuz. Sa aratam ca se poate face mass-media corect si implicat, in lupta cu timpul, nu pentru efemer. Viitorul ne va demonstra daca am reusit. Pentru ca anul viitor va fi a zecea editie! 

Constantin Vica, George Onofrei
 
Intre eruditie si voyeurism





Exercitiul discursului despre psihanaliza incepe cu o pauza care marcheaza confuzia inevitabila a discursantului in raport cu obiectul comunicarii. Cu ce se poate incepe atunci cand stii dinainte ca orice inceput ai alege el nu va fi un punct 0, ci doar unul dintre momentele inscrise pe spirala fara sfarsit a unui sistem de concepte si idei care a schimbat definitiv felul in care oamenii se gandesc pe ei insisi? Daca la bogatia ideatica adaugam faptele de istorie si personajele care au creat si insufletit peisajul psihanalitic, ezitarea initiala risca sa se transforme in paralizie cronica. Solutia, geniala in simplitatea ei, a fost poate cel mai concis formulata de Lewis Caroll in Alice in Tara Minunilor: „Incepi cu inceputul, apoi continui pina ajungi la un sfarsit; apoi te opresti“. Iata: DICTIONARUL. Incepi, de pilda, cu ABERASTURY Arminda, psihanalista argentiniana, si continui pina la ZWEIG Stefan, scriitor austriac; apoi te opresti. Sau nu te opresti chiar, ci mai adaugi o cronologie bine documentata a evenimentelor care au facut, desfacut si mereu refacut istoria psihanalizei. Si gata! Asta au facut Elisabeth Roudinesco si Michel Plon cu al lor Dictionar de Psihanaliza, recent publicat in traducere romaneasca de Editura Trei. Din 1938 si pana acum au fost publicate multe dictionare, enciclopedii si glosare ale psihanalizei, unele avand pretentia de a „epuiza“ domeniul, altele strict specializate sau, dimpotriva, mai degraba „introductive“. Cel realizat de psihanalista de origine romana Elisabeth Roudinesco nu seamana cu nici unul dintre ele si chiar o succinta rasfoire infirma imediat prezumptia de „docta austeritate“ asociata invariabil unei astfel de lucrari. Odata deschis, impozantul volum devine un fascinant „MALL al psihanalizei“ in care gasesti de toate pentru toti, prin care te poti plimba urmand un traseu prestabilit sau haladuind la intamplare fara sa simti cum trece timpul si in care-ti poti ostoi deopotriva foamea de cunoastere si setea de barfa. Si toate acestea pe fundalul unei scriituri alerte, prietenoase si amuzant-ironice. Obiectii, critici, laude? Desigur: seriosii vor ridica din sprancene in fata numeroaselor „secrete de alcov psihanalitic“ dezvaluite cu neinfranat zel voyeurist si ponderii poate prea importante acordate vietii private a femeilor si barbatilor care au facut istoria psihanalizei; amatorii de cancanuri vor casca poate uneori plictisiti in fata eruditiei autorilor si rigorii de prezentare a conceptelor fundamentale; iar patriotii vor descoperi cu bucurie un articol bine documentat dedicat istoriei psihanalizei in Romania. In final insa, toti „vizitatorii“ Dictionarului vor fi trait o incantatoare experienta de imersiune in „fascinanta lume a psihanalizei“, o lume in care vor putea oricand reveni, pe oricare dintre numeroasele ei „porti“ marcate de la A la Z. 

Alfred DUMITRESCU 
 


Schita de proiect la un alt fel de scoala de filozofie

 

Stiti, poate, cum arata un curs universitar la ora asta in Rominia. Detaliile pot varia; modelul e aproape intotdeauna acelasi. De obicei, studentii tac si scriu; de obicei, profesorul expune de la inaltimea reala sau simbolica a unei catedre. Nu e necesar sa ne imaginam sali demodate, igrasioase sau inghetate, studenti plictisiti si absenti sau profesori care predau aceleasi lucruri de 10 ani. Luati cel mai bun curs de care va amintiti si multiplicati atmosfera de entuziasm, cantitatea de intelegere si doza de amuzament. Imaginati-va ca aveti deodata in fata dumneavoastra citiva dintre cei mai buni profesori din lume si alaturi o serie de „cei mai buni studenti“ din tara; intre toti acestia se porneste un dialog care are de toate: proiecte de cercetare, teorii alternative, dezbateri, controverse, interdisciplinaritate limitata de subiectul comun: nasterea stiintei si filozofiei moderne. Deviza si titlul: „Istoria ideilor ca un exercitiu al libertatii“. La toate acestea se adauga modelul colegiului britanic: viata „in comun“, mese conviviale, excursii sau seri muzicale, discutii aprinse pina la ore tarzii din noapte. Aceasta este, in linii mari, reteta Scolii de vara de la Macea. Un loc si un titlu de care aproape cu siguranta ca n-ati auzit, desi este pe punctul de a deveni o institutie permanenta. Centrul de cercetare „Fundamentele modernitatii europene“ al Universitatii Bucuresti si Universitatea de Vest „Vasile Goldis“ din Arad s-au imbarcat impreuna intr-o aventura: elaborarea unui model academic intemeiat pe profesionalism, competitie si colegialitate. S-ar putea sa sune banal, dar nu este. Nivelul academic al Scolii de vara de la Macea a fost stabilit de profesori: Daniel Garber (Princeton University), Roger Ariew (Virginia State University), Jean Robert Armoghate (ENS Paris) sunt citiva dintre cei 12 profesori, in general intilniti mai degraba la Oxford, Paris sau New York decit la Arad. Competitia s-a vazut in modul de organizare al cursurilor: fiecare dintre acestea a fost girat de doi, trei sau chiar patru profesori, care au expus teorii aflate adesea in conflict si au organizat dezbateri la scena deschisa. Au fost puse sub semnul intrebarii mai toate teoriile curente asupra „Revolutiei Stiintifice“ din secolul al XVII-lea. Ce a produs competitia s-a putut vedea de asemenea: o emulatie intelectuala care a dus la discutii memorabile, proiecte de cercetare comune si prietenii durabile. Modelul colegial a fost cel britanic: viata „in comun“, mese conviviale si discutii serioase: fiecare zi de lucru se incheia cu tutoriale – seminarii in care un profesor discuta cu cite un singur student pe marginea proiectelor de cercetare individuale. Un alt loc in care studentii puteau lucra la propriile lor proiecte au fost cele doua ateliere socratice (un fel de ateliere de mosit idei) in care rolul profesorilor a fost cel mai greu: sa citeasca lucrari, sa asculte si sa puna intrebari. Ca rezultat, lumea s-a apucat de scris. Ce anume, se va vedea cind va aparea volumul. Intre timp, in loc de concluzii, s-a nascut o potentiala institutie: Scoala de vara de la Macea ca intreprindere anuala de lamurit idei, aflat noutati si elaborat noi cursuri universitare de filozofie moderna, istoria si filozofia stiintei sau chiar filozofie politica. 

Dana JALOBEANU
 
Liderii de opinie intre putere si „rezistenta“ bine temperata

 

Liderii de opinie actioneaza intr-o zona intermediara, mereu „intre“ public si privat, „intre“ putere, grup si individ, „intre“ grupuri de apartenenta si grupuri de presiune, „intre“ elite, „intre“ expertiza si opinie. Ca profil, liderii de acest tip sunt „deschisi“, fiind atenti la informatia din afara sferei lor de actiune, considerindu-se un soi de „piston“ asupra diferitelor „cercuri oficiale“. In acelasi timp, ei se „inchid“ intr-un cimp in care au interese si pozitii specifice. Ei insisi sunt putere si contra-putere. Liderii de opinie filtreaza deopotriva discursul „oficial“ si cel al opiniilor individuale si de grup pentru a construi un punct de vedere „alternativ“ la cel al puterii, dar care poate trece drept „reprezentativ“ pentru opinia grupului sau pentru opinia elaborata. Conditia duala a liderilor de opinie a fost semnalata inca de la consacrarea acestui concept in literatura teoretica si in circuitul comunicarii publice: un lider de opinie ia „pozitie“ fata de o „putere“ mai mult sau mai putin formala (institutii, actori publici, stiluri de viata, judecati estetice si etice) si, in acelasi timp, instituie el insusi o putere simbolica, prin influentarea opiniei celorlalti. Liderul de opinie mediaza intre doua spatii – public si privat –, fiind constrins de pozitia sa de persona publica – actor social care beneficiaza de o recunoastere in diferite medii sociale. Din acest punct de vedere, un lider de opinie trebuie sa infrunte „vulnerabilitatea“ de a fi perceput mai intii ca „lider“ si de-abia in al doilea rind ca autor de opinii. Adica, pentru a genera opinia persuasiva, el ar trebui sa intretina nealterata puterea simbolica pe baza careia se raporteaza la ceilalti (de pilda, sa cultive efectul notorietatii printr-o vizibilitate publica bine condusa). Aceasta dualitate a liderului de opinie a preocupat constant sociologia comunicarii de masa. Astfel, conceptul „lider de opinie“ a capatat notorietate incepind din 1948, anul in care Lazarsfeld, Berelson si Gaudet publicau „The People’s Choice“, unul dintre studiile clasice referitoare la efectele mass-media asupra comportementelor electorale. Acest studiu avea sa consacre „teoria efectelor limitate“: prin celebra sintagma „the two-step flow of communication“ se sustinea ca influenta mesajelor media este indirecta si limitata, liderii de opinie fiind cei care filtreaza mai intii mesajele respective pentru a le disemina apoi in grupuri de apartenenta. Altfel spus, publicul (mai ales persoanele indecise si cele putin interesate de informatia politica) ar fi mult mai sensibile la contactele lor interpersonale (la nivelul carora liderii de opinie au un rol catalizator) decit la comunicarea mediatica. Se punea in felul acesta in discutie traditia determinista a unei mass-media atotputernice care „injecteaza“ mesaje unui public pasiv, vulnerabil si pasibil de manipulare. Era recuperata imaginea publicului activ care recurge la diferite forme de „rezistenta“ mediatica, interpretind mesajul media corespunzator cu propria sa traiectorie „identitara“ (educatie, familie, profesie, afinitati, anturaj, grupuri de apartenenta etc.) si, nu in ultimul rind, prin interactiune cu liderii de opinie (ulterior, teoria „utilizarilor si gratificatiilor“, cultural studies si etnografia comunicarii mediatice au dezvoltat aceasta linie de cercetare). „Teoria efectelor limitate“ si, in general, rolul liderilor de opinie in sfera comunicarii interpersonale au fost nu de putine ori considerate drept o tentativa de a evita discutia despre efectele media si de a consacra imaginea nerealista a unui public critic care scapa strategiilor media. In fapt, pentru unii autori, liderii de opinie pot inhiba opinia individuala in grupurile in care ei sunt activi, alimentind „tacerea“ celor care nu isi regasesc propriul punct de vedere printre opiniile care par a fi majoritare (Nöelle-Neumann, 1973). In prezent, dezbaterea publica vizeaza indeosebi relatia dintre mass-media si liderii de opinie. Un argument critic se refera la faptul ca interventiile liderilor mediatizati respecta in primul rind o „scala a notorietatii“, si mai putin „logica medierii“ intre grupuri si intre tipuri de opinii. Nu intimplator, unii lideri de opinie (elite jurnalistice, analisti, lideri sindicali, purtatori de cuvint, vip-uri etc.) sunt asimilati clasei „polito-mediatice“, „personalului politic“ (Champagne: 1990) sau „vedetariatului mediatic“ (Rieffel, 1989). La intrebarea cui se adreseaza liderii de opinie hiper-mediatizati, sunt autori care considera ca avem de-a face cu interventii destinate in fapt tot liderilor. Altfel spus, diferitele dispozitive de mediatizare (desigur, mai degraba talk-show-urile si mai putin editorialele) ar intretine, pe de-o parte, comunicarea intre lideri si, pe de alta parte, o anumita coniventa intre acestia, in masura in care ei, liderii, se urmaresc si se influenteaza reciproc in comentariile lor creind ceea ce autorul francez Wolton (1998) numeste „efectul de borcan“. La intrebarea cum comunica liderii de opinie mediatizati, criticii depling „transferul“ de opinie de la un canal media la altul sau de la un eveniment la altul. Desigur, interventiile liderilor de opinie depind de spatiul mediatizarii, adica de intreaga varietate de conditii (genuri media, scenografii, cadre de interactiune, comportamente de enuntare etc.) care genereaza o emisiune de televiziune sau alt produs media. „Scena“ mediatica insasi este purtatoare de sens, influentind in buna masura comunicarea actorilor. Sta in puterea echipelor de realizatori media de a construi scene de mediatizare care sa puna in evidenta nu numai „spectacolul“ politic, ci si diferite tipuri de opinii, inclusiv opinia deliberativa – opinia care evalueaza fenomenele sociale pe baza de criterii sau modele (teoretice, practice, morale etc.). Din acest punct de vedere, in dezbaterile televizuale autohtone se cultiva indeosebi opinia bazata pe „certitudini“, un mod de enuntare care „inchide“ discutia transformind-o intr-un schimb de monologuri (de altfel, cercetari comparative recente demonstreaza ca, in cadrul dezbaterilor de la noi, se aloca un timp de interventie mult prea mare participantilor la dezbaterile media, fapt care duce la o falsa interactiune). Pentru moment, dispozitivele de dezbatere din Rominia sunt saturate de opinia polito-diplomatica (analize tehnocrate, unele dintre ele prezentate intr-un limbaj mult prea specializat sau, dimpotriva, prea convivial) si de opinia confesionala (marturiile unor persoane private cu privire la experiente de viata traumatizante). Lipseste „mijlocul“, adica dezbaterile pe teme care fac trecerea din sfera faptului divers spre „politica publica“. 

Camelia Beciu

Referinte: Nöelle-Neumann, Elisabeth (1989), „La spirale du silence / Une théorie de l’opinion publique“ in „Le Nouvel Espace Public“, Hermès 4, CNRS, Paris; Champagne, Patrick (1990), „Faire l’opinion. Le nouveau jeu politique“. Minuit, Paris, 1990; Rieffel, Rémi (1989), „Du vedettariat médiatique“ in „Le Nouvel Espace Public“, Hermès 4, CNRS, Paris; Wolton, Dominique (1998), „Penser la communication“, Flammarion, Paris.



 

Cum mi-au baut informatorii de opinie sticla de lapte

 

Este mult mai usor sa copiezi sau sa deformezi o opinie decit sa-ti construiesti una dupa mintea si puterile proprii. In acest sens, este deja istoric constatat ca inainte de 1989 regula generala se baza pe insusirea adevarului proclamat de regim sau, in genere, macar de acceptarea tacita a lui. Suspiciunea si frica au fost atent cultivate vreme de decenii, pentru a obtine asemenea roade. Perpetuarea regimului comunist a fost mult usurata de prezenta activa a delatorilor, un soi de maduva a sistemului, care transmitea impulsuri spre centrul de comanda, atent la toate miscarile si senzatiile corpului social. Practic, se poate vorbi de omniprezenta unor informatori de opinie – care au semnalat nemultumirile oamenilor la cozi, manifestarile unui poet ceva mai rebel si chiar culoarea sacosei cu care Stelian Tanase iesea in zori sa caute un iaurt si o franzela. Toate acestea erau atit de atent contorizate, incit chiar si lectura lor, chiar disparata, este de natura sa inspaiminte. Pe de o parte, efortul pentru o asemenea fidela urmarire a fost unul major. S-ar putea spune ca, in cele din urma, regimul, bazat pe imensa armata a informatorilor la Securitate, Partid, Militie, administrator de bloc, sef de birou sau diriginte de clasa, a sfirsit prin a se autodevora: informatorii aveau probleme cu sefii, dirigintele de clasa cu administratorul de bloc, Securitatea cu Partidul, ambele cu Militia si asa mai departe. Atita vreme cit informatiile au privit in primul rind opiniile, acestea din urma au devenit o marfa extrem de cautata pe piata anilor tirzii ai comunismului – si prin opinii luam in considerare orice suna altfel decit „linia generala“. Cine isi mai aduce aminte astazi de etapele „fauririi societatii socialiste multilateral dezvoltate“? Cine mai retine macar faptul ca, la ultimul Congres al PCR, se adoptase un proiect de dezvoltare a tarii, extrem de riguros, pina in anul 2020? Si citi dintre informatorii de atunci nu l-au conspectat, invatat, insusit si propovaduit? Rominia, in urma cu doar ceva mai mult de un deceniu, era tara unui singur formator de opinie si a unui intreg sistem bazat pe anihilarea tuturor opiniilor separate, fie ele manifestate chiar in cadrul restrins si benign al unei discutii la bere. De pilda, toate directivele fostei Securitati se preocupau intens de „influentarea“ mediilor sau persoanelor potential ostile, prin dirijarea in preajma acestora a unor prieteni „bine intentionati“. Iar Securitatea se baza in 1989 pe circa 400.000 de astfel de „prieteni“, la care se adauga o cifra cel putin egala de colaboratori ocazionali si „persoane de sprijin“ – cum ceva mai elegant erau numiti in documente delatorii din cadrul PCR-ului. Altfel spus, o mica armata a informatorilor de opinie. O armata care de atunci a suferit direct, pina in prezent, doar pierderi colaterale. Dar a trecut si printr-un proces de recuperare a identitatii, insusindu-si, intr-un proces psihologic relativ comun, justificarile specifice unei „inhibitii de protectie“. Asa se face ca activistii scriu memorii despre anii gloriosi ai construirii socialismului fara a scoate o vorba despre crimele pe care le-au patronat, securistii afirma ca au aparat tara si nici un informator dovedit al Securitatii nu recunoaste, contrar evidentelor, ca ar fi facut politie politica. Asa ceva nu a existat, s-ar zice. A fi fost informator de opinie, adica a informa pe cineva interesat despre opiniile altcuiva, in conditiile in care acestea puteau atrage condamnari penale si – cum s-a intimplat – chiar moartea, nu este privit astazi ca un act de politie politica – desi, in fond, aceasta a fost cea mai periculoasa forma a delatiunii. In primul rind, pentru ca este greu sa imbraci camasile transpirate si stropite cu parfumul de roze bulgaresc ale trecutului, atunci cind prezentul iti suride prin fereastra unui Volvo sau a vilei de pe malul Snagovului. De la informator la formator drumul nu a fost insa la fel de lesne de urmat ca impulsul de a turna un vecin, prieten sau chiar ruda, cu sentimentul ca este un fel de nevinovata birfa la gard, sau dintr-o naivitate uneori tragica (de pilda, o mama si-a turnat fiul la Securitate, speriata ca acesta voia sa plece in munti, „la partizani“; tinarul, proaspat absolvent de liceu, a sfirsit prin a fi condamnat la moarte si executat. Sau, la o sedinta, un sef incomod a fost exclus din PCR si a ajuns in lagar doar pentru ca, in plina sedinta de partid, un membru a afimat ca acesta ar fi sustinut intr-o discutie privata ca „in Uniunea Sovietica nu exista cultura si ca in timpul razboiului de aparare au fost unii soldati care au mincat piine cu crema de ghete“). La granita dintre iresponsabilitate si asumarea gestului s-a nascut treptat acel tip uman care, depasind postura unui marunt delator, a actionat cinic si constient impotriva semenilor. Mai mult decit un simplu informator, dar un formator de destine – si, bineinteles, opinii. Prezentul le apartine multora dintre ei – fie ca functionari de stat, in Guvern, administratie locala sau servicii secrete, fie ca lideri de partid, ONG-isti si, de ce nu, ziaristi, sau patroni cu puternice conexiuni in acelasi corp social corupt si greu de destramat. Tot vocea lor este cea dominanta, iar culorile aspre ale trecutului se estompeaza – ca si amintirea armatei vechilor sticle de lapte si a sunetului lor aspru, zanganind in zori, inca sub stele, in drumul spre Alimentara. 


Marius Oprea
 
Domnul Marius Tuca Show
sau despre masinaria de format opinii

 

„Tineti aproape“… Instructiune de utilizare? Marketingul spatiului? Contract de intimitate? Chiar din denumirea pe care a dat-o emisiunii sale, realizatorul sugereaza ca va fi un „show“. Al sau. Marius Tuca propune un mod personal de spatiu public, legitimat de ideologia jurnalistica prin apropierea de telespectatori si o atitudine necrutatoare fata de invitati. Dar ce propune el, „instructiunile de folosire“ ale emisiunii sale nu sunt si ceea ce se intimpla in realitate la Marius Tuca Show. Mai mult, apropierea de public si distanta fata de invitat nu rezolva disfunctionalitatile pe care le poate naste emisiunea. Problema spatiului public este sa nu ramina o simpla chestiune de spatiu: „aproape“, „ne intoarcem imediat“, „fata in fata“ reprezinta repere spatiale care pot sa construiasca scena dezbaterii. Dar nu o pot inlocui. 

Despre Tuca Show si alti ingeri sau demoni 
Marius Tuca duce o „lupta“. „Fata in fata“ cu invitatii. Ca un arhanghel al adevarului. Sau ca un demon al conflictului. Dar aceasta este figura pe care el o propune. Modul lui de utilizare. Daca privim cu atentie, lucrurile stau altfel decit ne sunt recomandate de catre realizator. Marius Tuca isi atita, de cele mai multe ori, invitatii sa se certe intre ei. Lupta pentru adevar devine lupta pentru monopolul cuvintului. Devine monolog paralel pentru invitati. Sau atitudine partizana pentru moderator. Iata cum: 
„Marius Tuca: Domnul Raduly, sunteti foarte incruntat, si domnul Stoica si domnul Olteanu v-au incurcat foarte tare. 
Robert Raduly: Pai da, sunt un pic obosit, ca am inceput la 8,00 cu bugetul si termin in seara asta cu dumneavoastra. 
Marius Tuca (vorbind in acelasi timp cu d-l Raduly): Pe mine m-au convins, sa stiti, pe mine m-au convins, imi pare rau ca trebuie sa recunoasteti si dumneavoastra.“ (Emisiunea Legea statutului maghiarilor, 23 octombrie 2001) 
Realizatorul il obliga pe unul dintre invitatii sai sa adopte un rol conflictual, pe care acesta din urma nu-l accepta. Marius Tuca apare ca partizan al unui curent particular de opinie, ceea ce poate indica atit o confuzie a rolurilor, cit si, mai important, o falsificare a consensului si a problematizarii. Problematizarea – fundamentala pentru ca invitatii sa comunice coerent intre ei – nu poate fi realizata privind doar dintr-o parte a baricadei, iar consensul nu poate fi impus. Consensul nu are loc la finalul emisiunii, asa cum ar cere logica naturala a dezbaterii. De cele mai multe ori, la finalul emisiunii, invitatii nu fac decit sa-si reafirme opiniile sustinute, fara a tine cont si de parerile celorlalti. Opiniile se ciocnesc ca niste masini de curse, iar impactul nu poate decit sa le indeparteze unele de celelalte. Aceasta disfunctionalitate nu implica absenta oricarui consens: el apare, dar deseori numai in privinta faptelor, consensul in privinta valorilor nefiind evident. Realizatorul prefera alegerea invitatilor si a temei de discutie in virtutea noutatii si a impactului social posibil, dar si tinind cont de doza de conflict pe care o presupun. Ponderea situatiilor de comunicare conflictuale este foarte ridicata, egala cu cea de dezbatere echilibrata. Situatia de comunicare conflictuala implica un raport conflictual net intre invitati, care precede emisiunea. Chiar si ceea ce e dezbatere contine momente de conflict. Consecintele posibile ale acestei disfunctionalitati sunt impunerea unui model nerealist al spatiului public, in care consensul tinde sa fie absent. Exacerbarea dimensiunii conflictuale este inerenta unui spatiu public de tranzitie, in care valorile nu sunt pe deplin stabilite si mentalitatile sunt fluctuante, transformind consensul social in ceva aproape imposibil de atins. 

Aplauze la scena inchisa
Reflectarea rupturii intre alesi si alegatori si transformarea alesilor intr-o elita ale carei actiuni sunt puse in scena mediatic sunt o alta problema de „spatiu“. Sau de „decor“. Implicarea publicului este foarte redusa. In general, doar emisiunile care au ca tema adevarate probleme publice sau „scandaluri“ aduc o interventie firava a telespectatorilor. Catre finalul emisiunii, realizatorul selecteaza citeva intrebari care au fost puse in prealabil la telefon (nu in direct) sau au fost trimise ca mesaje, intrebari pe care le adreseaza invitatilor. In mod curent, intrebarile telespectatorilor circula inscrise pe banda de inspiratie CNN de la baza imaginii, deci intr-un punct marginal, ca un simplu decor. Mai mult, nu exista nici o garantie ca acestea sunt toate intrebarile care au fost formulate de catre public. Sau ca modul de selectare a lor a fost corect. Daca nu sunt luate in discutie, aceste intrebari ramin doar expuse in „chioscul“ de probleme publice si de opinii publice de la baza imaginii. Iar ruptura dintre alesi si alegatori, dintre oamenii de rind si elitele la moda devine si mai evidenta. Spectacolul la Marius Tuca inseamna si competitie pentru fraze cu haz. Consecinta? Formatorii de opinie deformeaza politicul, iar discursurile se schiteaza paralel intr-un mod aproape geometric. De pilda, intentia lui Valeriu Stoica de a defini un concept politic fundamental, „natiunea“, initiaza un schimb conversational care anunta o problematizare. Eforturile politicianului sunt intrerupte prin aceeasi strategie a realizatorului de ambiguizare semantica, fapt care bufonizeaza un limbaj specializat si o tentativa de explicare: 
„Valeriu Stoica: (...) Constat insa ca, aici, ori este o confuzie terminologica, ori un limbaj cu doua fete. Pentru ca daca spunem ca… 
M.T.: …un limbaj cu doua limbi. 
Valeriu Stoica: Ma rog, puteti sa spuneti si asta, un dublu limbaj, ce intelegem prin natiune?“ (Emisiunea Legea statutului maghiarilor, 23 octombrie 2001) 

Cine spune si cine crede.Falsele probleme publice 
Orice problema publica mai de soi este „botezata“, la Marius Tuca Show, „scandal“. Cuvintul apare jos, mare, rosu, in coltul din stinga al imaginii. Apare „aproape“. Te implica. Dar cite din „scandalurile“ ce se petrec inaintea sau in timpul emisiunii sunt, intr-adevar, probleme publice? Cite din aceste „scandaluri“ sunt ale telespectatorilor, si nu numai ale celor invitati? Este indoielnic ca un eveniment petrecut in aceeasi zi cu difuzarea emisiunii ar putea fi categorisit in mod just drept problema publica, atita vreme cit are sanse sa nu fie cunoscut de catre marea majoritate a publicului. Sau sa nu fie transformat in controversa. Temele emisiunilor sunt, in general, evenimente actuale si nu probleme de fond in societate. Majoritatea subiectelor emisiunilor sunt de fapt probleme impuse de mass-media, probleme a caror valoare pentru societate o stabileste mass-media, folosind criterii care ii sunt specifice. Citi dintre telespectatori isi mai aduc astazi aminte de demisia lui Sever Mesca din PRM? In lipsa mediatizarii, inclusiv in cadrul emisiunii (Vezi MTS, 25 februarie 2002), un astfel de fapt obisnuit nu s-ar mai fi impus ca eveniment. In plus, unele emisiuni pleaca de la evenimente care nu sunt controverse. Cum ar fi invitarea unor artisti (vezi emisiunea din 28 ianuarie 2002; invitata: Paula Seling). In aceste conditii, a fi formator de opinie este imposibil, pentru ca dezbaterea este inexistenta. 

Oglinda, oglinjoara, cine e cel mai invitat om din tara? 
„Bun gasit, oameni buni, la o noua emisiune!“ La fel ca in basme, Marius Tuca simuleaza prin aceasta formula apropierea de public. Dar curentul de opinie publica nu vine dinspre public. Li se da cuvintul celor care sunt la moda, celor care sunt „aproape“, pentru ca sunt peste tot, pentru ca sunt vizibili. Cei mai invitati la Marius Tuca Show sunt si cei mai citati de presa. Emisiunea reconfirma si intareste legitimitati deja dobindite. Majoritatea invitatilor sunt dominanti, sunt elite. Marius Tuca indica discursurile invitatilor sai ca fiind cele mai importante pentru societate. Si propune aceste discursuri, ale dominantilor, in special ale politicienilor, ca fiind singurele existente despre un anumit subiect. Sunt preferati cei care au un capital social si politic (pentru conceptul de capital, vezi Pierre Bourdieu, Ce que parler veut dire. L’économie des échanges linguistiques, Fayard, 1982) foarte dezvoltat si sunt defavorizati cei care au un capital cultural foarte dezvoltat (academicienii, expertii validati), desi majoritatea celor invitati au studii superioare. Chiar daca o persoana are un capital cultural foarte dezvoltat, ea nu este invitata, de cele mai multe ori, datorita acelui capital, ci in virtutea capitalului sau politic sau simbolic de credibilitate. Acesta este cazul, de pilda, lui Theodor Stolojan. Nu stii daca este invitat ca expert sau ca politician. Asa ca emisiunea se preschimba intr-un joc ambiguu de oglinzi. Asemeni unui cal troian (vezi Pierre Bourdieu, Sur la télévision, Editions Liber Raisons d’agir, Paris, 1996), politicienii sunt promovati ca experti, capitalul politic sau de credibilitate al acestora inlocuind capitalul cultural. „Cercul strimt“ al invitatilor reflecta si un monopol al dezbaterii problemelor publice: cei mai invitati sunt politicienii si jurnalistii. Pe de alta parte, este surprinzator ca intr-o emisiune care acorda atita autoritate politicienilor, sa fie prezenti atit de putini politologi (de 45 de ori mai putini decit politicienii). Formula „tineti aproape“ ademeneste, deci, ca o iluzie optica. Sau ca o momeala, din care sa musti fara a te indoi de statutul de formatori de opinie al realizatorului si al invitatilor sai. „L’opinion publique n’existe pas“ – sustinea un mare sociolog francez. Ei bine, ea exista totusi. Cind invitatii talk-show-urilor comunica, intr-adevar, intre ei. Cind problemele publice sunt, pe buna dreptate, probleme publice. Cind publicul nu este un simplu decor, iar spatiul public nu este o simpla chestiune de spatiu. 

Cornelia Constantin, Ramona Cherciu, Cristina LeS 

Prezentul articol este o prelucrare jurnalistica a concluziilor studiului „Disfunctionalitati ale institutiilor de creare a spatiului public. Studiu de caz: Marius Tuca Show“, realizat in cadrul proiectului „Particularitati ale culturii politice rominesti: influenta unor modele culturale si traditii comportamentale asupra functionarii institutiilor rominesti in perioada de tranzitie“, condus de prof. univ. dr. Adrian-Paul Iliescu. Studiul va fi publicat in volumul „Mentalitati si institutii“, la Editura Ars Docendi, in toamna 2002. 
 
Opinii gata formate

 

Seminar 1: „Odiseea“. Anul II, Litere. Deci: Ulise naufragiaza pe tarmul insulei feacilor. Cum e el cind il gaseste Nausicaa?/ Gol pusca./ Bine. Si mai cum?/ Minjit de sare, napadit de mil si ierburi, cu barba si pletele incilcite, ca un salbatic./ Stie careva dintre muritori cine este el, cu adevarat?/ Nu. Doar zeita Atena, care il apara mereu./ Foarte bine. Cum e primit la curtea regelui Alcinou?/ Ca un oaspe de vaza./ Chiar daca-i un strain necunoscut, un nimeni?/ Da. Poate tocmai de aceea./ Dar voi, voi cum reactionati cind va intilniti cu cineva care nu va seamana, pe care il simtiti diferit?/ Depinde!/ Depinde de ce? Seminar 2: „Imaturitatea“. Anul I, Master, Litere. Deci: sa-l lasam putin deoparte pe Gombrowicz, cu Ferdydurke. Voi de ce credeti ca tema „neterminarii“, a formei care nu poate prinde contur definitiv, a neincheiatului e atit de frecventa in literatura central-europeana din secolul XX?/ Poate pentru ca se leaga de istoria tarilor respective./ Asa e. Are dreptate Czeslaw Milosz cind spune ca problema tuturor esticilor este de a nu-si putea duce la capat proiectele?/ Da, are foarta multa dreptate./ Personal, crezi ca e o sansa sau un dezastru sa ramii imatur ca individ?/ Depinde./ Dar ca natiune?/ Depinde./ Depinde de ce? As mai fi putut transcrie, ca sa obtin un efect persuasiv sporit, fragmente din inca 10-20 de seminarii, de la Tristan si Isolda, de pilda, pina la Metamorfoza lui Kafka sau la memoriile oricarui mare scriitor central- sau est-european din secolul XX – texte pe care le predau studentilor timisoreni de la Litere. Cu tot cu intrebarile puse, an de an: ce inseamna sa fii lepros si nebun in Evul Mediu? Dar azi? E absurd sa te trezesti intr-o buna dimineata transformat in gindac? Cum poti supravietui prin memorie? Ce inseamna o memorie interzisa? De cele mai multe ori, raspunsurile nu tisnesc ca din pusca. Incep cu „depinde“, continua cu alte intrebari si se incheie, nu o data, cu o tacere uimita. Uneori, cei care cad in final pe ganduri sunt studentii, alteori, amutesc perplexa eu. Nu as exagera spunind ca, din aceste discutii pe marginea literaturii, invatam si unii, si altii cite ceva. De la un punct incolo, invatam unii de la altii. Daca, evident, pe cel de la catedra nu il deranjeaza simplul fapt ca un tinar de 20 de ani ii clatina, cu „depinde“, cu intrebarile si tacerile lui nedumerite, destule certitudini. Cele mai multe privesc trecutul, felul in care, de pilda, generatia mea se raporteaza la istoria de dupa 1945 a Rominiei. Iar la intrebarea (pusa de obicei in pauza) „cum ati putut accepta un asemenea sistem?“, nu raspund nici cu „depinde“, nici cu o tacere grea, nu scuz, nu acuz, ci incerc, vorbindu-le, sa inteleg cum am putut, intr-adevar, accepta ceea ce am trait. Probabil ca exista deja tratate, manuale, indreptare nu doar despre for- matorii de opinie, ci si despre formarea formatorilor de opinie, ba chiar volume despre opinia formatorilor gata formati. Si mai probabil, un sociolog, un pedagog, un socio-psiholog sau – de ce nu? – un filosof ar putea intoarce chestiunea pe toate fetele. Intii, ce e opinia, apoi ce inseamna a forma, si mai apoi cine pe cine formeaza. Formatorul e o persoana, o institutie, un sistem? Iar cel format e doar o persoana (un grup de persoane)? Ce rol joaca mass-media, cu liderii ei, in formarea opiniei? Orice persoana publica, de anumita notorietate, se poate instala in rolul de formator de opinie? Care sunt cei mai influenti formatori de opinie intr-o societate aflata in tranzitie? Dar cei mai calificati? Din asemenea intrebari nu fara rost s-au nascut tratatele, manualele, indreptarele care fac ordine, dau solutii, elaboreaza tehnici. Marturisesc ca nu le-am citit. Deci, teoretic, sunt un diletant. Ca profesor de literatura, as spune, totusi, ca am o bruma de experienta pedagogica. Este insa profesorul de literatura un formator de opinie? Cred ca da. Mai mult, imi pare a fi unul dintre cei mai puternici, tocmai pentru ca are sansa de a dialoga sistematic cu un numar relativ mare de oameni tineri. Totul depinde de felul in care el preda si se preda celor din clase, amfiteatre, sali de seminar. Orice ora de literatura (romina sau straina), din clasa intii pina in anul doi al masteratului, poate deveni nu doar prilej pentru acumularea de informatii, ci si unul formativ. Cu singura conditie ca profesorul sa fie un om foarte viu, niciodata obosit in fata curiozitatii sau, dimpotriva, a indiferentei tinerilor, gata oricind sa intrebe sau sa se lase intrebat. Si, de ce nu, sa taca uimit. 

Adriana BabeTi 
 


Sintagme date-n cautare

 

Formatorii de opinii (indreptatite, adevarate sau nu), in bestiarul presei noastre, sunt o specie pe cat de des pomenita si intalnita, pe atat de greu de prins in niscai determinatii logice. Asa ca, urmand cu fireasca obisnuinta a vremurilor noastre prima si cea mai comoda sursa de informare si documentare (la biblioteca tot cu un „search“ am fi inceput), ne-am adresat prolificului – daca nu formator, macar ilustrator de opinie – Google. Putea foarte bine sa fie oricare alt respectabil motor de cautare web, insa materialul pe care ni l-a furnizat este deja suficient de bogat pentru a ne atinge scopul. Nu acela de a spune cine sunt formatorii de opinie, de unde vin, ce avere invart, unde beau bere… s.a.m.d., ci… sa incercam sa-i cunoastem mai bine (deci sa ne „formam o opinie“ sau... mai bine spus... sa v-o (de)formez), din ce se spune despre „formatorii de opinie“. Telul efortului de a scoate ceva demn de o revistaculturala@catavencu.ro, a constat in prelevarea cat mai multor „contexte“ de utilizare ale acestei sintagme. Cuvintele primei cautari au fost „formator de opinie“. Ca in orice cautare pe net, primele rezultate sunt cele mai importante. Si... evident, mai intai au fost franturi din articole de ziare, prima fraza afisata „Nu este oare ziaristul un formator de opinie, cel putin la modul ideal?“ provenind dintr-un comentariu al filmului Dupa-amiaza unui tortionar... Urmatorul rezultat ne anunta ca ziarul Bursa, ca „formator de opinie, trebuie sa...“. Deci... formatorii de opinie au obligatii. Totusi... exista „oracoli falsi“, cum ar fi Silviu Brucan, conform altui articol, si ca „la aceasta imagine de «formator de opinie» au contribuit un complex de factori, un «joc» spontan si/sau dirijat de imprejurari deloc intimplatoare“, expresie care, alaturi de mentionarea pleonastica a domnului Brucan, ne-a facut sa trecem mai departe: „Ca formator de opinie, presa poate avea un important rol in mentinerea identitatii si solidaritatii romanesti“ – un fragment din documentul rezolutiei Conferintei Consiliului Mondial Roman Atlanta 2002. Apoi… „frustrat, Robert David le oteleste, le stralumineaza fara a se deda frondismului sau aporiri, fara a cersi sau a smulge cununa hilarului formator de opinie...“. N-am avut rabdare sa aflam ce inseamna „aporiri“, cine e David si mai ales cine e „hilarul formator de opinie“ , dumirindu-ne ca e vorba doar de un text SF... asa ca ne-am intors repede la lista rezultatelor: „...Elie Wiesel nu este numai un reputat om de studiu, este si ceea ce se cheama un om de actiune, formator de opinie, in sensul pe care il dadea Malraux…“ Un articol semnat de Eugen Simion. Interesant e aici tocmai „sensul pe care il dadea Malraux“, adica importanta actiunilor personale, sau… la limita, biografia „formatorului de opinie“. Urmand acest sens putem trece la urmatorul articol ce privea (era din 1999) o pozitie a domnului Cornel Nistorescu intr-un talk-show despre scoaterea in afara legii a partidelor extremiste. Domnul Nistorescu, in cadrul emisiunii, reprezenta formatorul de opinie. Autorul articolului, ca formator al altor opinii, aparator al democratiei… a injurat zdravan biografia domnului Nistorescu. Despre femei, intr-o lume atat de violenta, mai putin, pana acum. Iata insa ca am detectat un tip sexualizat al formatorului de opinie: femeia post-revolutionara: „Femeia din epoca post-revolutionara a devenit, dintr-o robotitoare si o supusa femeie de casa, un formator de opinie, un motor fie el si delicat al vietii sociale... (Gabriela SAVITSKY – Ziua de vest) „Acum doua luni, cand a aparut tiparita, a fost o stire importanta probabil.“ „Media este, in esenta, un formator de opinie, in masa, si mergem pana acolo in a crede ca a patra putere in stat trebuie sa fie partenerul numarul 1 in viata publica a companiilor si organizatiilor de succes.“ Din pacate… doar un text publicitar. Cam pana aici cu prima cautare, in a doua am folosit pluralul: „formatori de opinie“ si… contextele s-au amestecat aiurea: opinii ale unor formatori de opinie despre alti formatori de opinie, injuraturi, bascalie, mica publicitate, interogatii patetice, deziceri, indemnuri… ca un text de sine statator, document pe cat de haios pe atat de limpede in derizoriul si absurdul sau, desi… in definitiv… la ce sa ne asteptam, e vorba de o selectie electronica… iar web-ul un spatiu deschis oricarui grafoman refuzat de presa tiparita, presa care se regaseste si ea, din nefericire, in rezultatele noastre:
...prin ziare tot felul de traznai, declaratii ale unor oameni politici de prim rang, dar si ale unor domni care se doresc sau chiar sunt formatori de opinie. ...Desigur ca exista, printre noi, cartezieni de serviciu, exponenti ai indoielii incruntate, comentatori si formatori de opinie „cu morga“, dispusi...
...sa aiba virsta cuprinsa intre 18 si 35 de ani; – Vor avea prioritate persoanele cu motivatie, abilitati manageriale si potential de formatori de opinie. 
...Vom incepe prin organizarea de simpozioane si seminarii pentru ziaristi ca formatori de opinie si apoi separat cu o masa rotunda a directorilor si redactorilor... ...Trebuie scos microfonul din mina elementelor nesanatoase, si inainte de a deveni formatori, chiar lideri de opinie, acesti oameni bolnavi trebuie izolati... 
...De fapt tocmai lipsa unei prese independente, a unor formatori de opinie inteligenti si responsabili, care sa nu sara dintr-o barca politica in alta... 
...De fapt acesti formatori de opinie se developeaza astfel ca niste iresponsabili ignoranti, pe care ii intereseaza doar groapa de lepadaturi a societatii romanesti... E suficient. Pentru incheiere pastram unul din textele afisate chiar pe prima pagina a cautarii: 
„...Il admir pe Moromete pentru memorabilul «Pe ce te bazezi?». In ce grupa incadram asa-numitii «formatori de opinie»?...“. N-am mai avut curiozitatea de a afla despre ce „grupe“ e vorba. 

Daniel DIACONU
 
Narcis si Gurile-de-Aur

 

Adolescentului furios ii place cum gindeste Eminem – lui Gabriel Liiceanu ii place cum gindeste Noica – lui Cioran, de Hitler – lui Tutea, de Iisus. La intrarea in facultate, nu-ti pui problema ca profesorii gindesc. Intre profesor si student se ridica impenetrabil zidul materiei predate – abstract, lucios, pe meterezele caruia defileaza arhanghelii premianti. Maestrii ramin cuminti la taclale intr-o emisiune televizata. Pina cind – era inevitabil sa introduc o temporala – apare Profesorul sau Profesoara. Pe cit de hotarit erai sa nu te lasi manipulat, sa vezi cu ochii tai, sa-ti crezi urechilor, sa fii tu insuti – pe-atit tinjeai in ascuns dupa o placenta ideologica in sucul careia foetusul tau intelectual sa gesteze pina in clipa violenta a paricidului. Astazi gindim intr-un ev ultrasensibil la manipulari, de-o bolnava circumspectie – dar nu vrem mai putin sa-l descoperim urgent pe acela care sa domine dincolo de orice banuiala. In facultatea pe care am absolvit-o, profesorii adevarati nu abunda – nici n-ar avea cum, caci exista o elita a lor asa cum exista elita studenteasca. Desigur, fiecare profesor are cercul lui de admiratori in fata si convoaiele de circotasi in spate. Formal, cu totii sint magisteri. In cazuri extrem de rare, insa, magisteriatul acesta exprima o optiune existentiala. Dincolo de lectiile de disciplina in cercetare, de abnegatie, devotament – un model etic, important, dar inscris in normalitatea exercitarii profesoratului – exista o relatie unica, intre profesori si studenti privilegiati, care-i poate inscrie in ceea ce Peter Sloterdijk numeste bula: spatiul desavirsit al Doiului suveran. In cazul nostru: profesorul primeste de la student realitatea ca materie prima si i-o inapoiaza preambalata si marcata personal. Eu am experimentat doua tipuri de bule. Prima, alaturi de profesorul constient de vanitatea oratoriei, dar enciclopedist maniac. Sub imperiul voluptatii detalillor, el iti ofera lumea in bucate, asemeni unui mag renascentist in discursul eteroclit al caruia te pierzi fara sa ti se impuna constringerea unei directii. Singura cenzura este aceea a adevarului istoric relativizant. Pozitivist din vocatie, sceptic prin experienta, el vrea sa stie tot pentru a separa iluzia de esenta, si stie ca este o iluzie sa crezi ca vorbesti despre esenta. Fascinatia are o incubatie lunga, nu se administreaza in exces si se converteste in respect durabil si indiscutabil. Omul lui nu spera si nu ai teama iti ofera mereu motive pentru cele doua indemnuri. De cealalta parte, intelectualul secolului XX, ideolog dincolo de toate, fascineaza instantaneu si dezamageste pas cu pas, niciodata pina la capat, pentru ca, fara sa vrea, isi vadeste cu timpul slabiciunile prea-omenesti concomitente cu abilitatea persuasiva neobisnuita. Fascineaza prin retorica – aici nu adevarul conteaza, ci forta de a transforma ideologic realitatea pentru a stirni ascultatorul si a-l obliga la raspuns. Este omul care crede in cuvinte mai mult decit in experienta si lupta pina la ultima picatura, impotriva evidentelor, pentru a nu-si vedea cuvintele detronate. Este omul clipei, al trompe-l’oeil-ului, al regiei. Dincolo de scena, cu timpul, se intrezaresc culisele. Revelatia lor te indeamna sa-i privesti spectacolele mereu, pe masura ce originea lor ti se dezvaluie – dar e limpede ca iluzia nu va putea fi imblinzita niciodata pina la capat. Daca primul urca in tarii, iar al doilea coboara cu timpul in bolgii (exagerind, desigur, cred ca-mi pierd deja controlul, ma opresc imediat), e limpede, totusi, ca, la iesirea din facultate nu-ti spui decit: profesorii – oameni si ei – gindesc prea putin. N-am facut decit sa ilustrez exceptiile. 

Alexandru Matei


Spiritul Europei

 

Pentru cei care se simt europeni, dar mai ales pentru constiinta sceptica a celor pentru care Europa nu se arata decit ca o iluzie aroganta in marginea unei geografii balcanice, editura Polirom aduce in librarii (septembrie 2002) o lucrare tocmai buna pentru lectorul patimas. „Spiritul Europei“ este o lucrare in trei volume aparuta in 1993 la editura Flammarion sub coordonarea lui Antoine Compagnon (Paris IV, Columbia University NY) si Jacques Seebacher (Paris VII), dar scrisa de vreo 22 de istorici ai ideilor si mentalitatilor, antropologi sau istorici ai filosofiei. Cartea este, in fapt, o „tomografie“ care incearca sa reconstruiasca meticulos sinapsele istoriei intelectuale a constiintei europene. Dedicind volume distincte aspectelor evenimentiale (vol. I, „Date si locuri“), istoriei ideilor (vol. II, „Cuvinte si lucruri“) sau studiilor privind mentalitatile si viata privata (vol. III, „Gusturi si maniere“), colectivul de autori reuseste sa creeze o armonie perfecta intre ideea de dictionar semantic al Europei si enciclopedie de idei, punind inaintea cititorului un concept editorial cu totul inedit. Citind, esti transportat prin cele mai subtile coridoare ale istoriei ideilor si mentalitatilor europene, de la unificarea calendarului (Teofil, Chiril, Beda Venerabilul), trecind prin criza husserliana a stiintelor la inceput de sec. XX si chiar prin analiza optiunilor culinare privind carnea, vinul si berea. Neindoielnic, dispusi catre completitudine onesta, autorii au capitole distincte despre americanizarea societatii europene actuale si chiar despre banda desenata a lui R. Goscinny si A. Uderzo, mai putin celebri oricum decit Astérix si Obélix, copiii lor de suflet. Inainte de a va trimite spre librarie, o ultima remarca: asteptati chenzina sau renuntati la masa in oras! Aceasta lucrare merita efortul. 

DECI
 

Biblioteca de zece carti
 

Citim intamplator si de cele mai multe ori nimerim cu intarziere marile carti. Aceasta rubrica in care personalitati ale culturii romanesti isi vor expune preferintele de lectura isi propune sa fie un indrumar subiectiv in labirintul lecturilor noastre, un autoportret livresc prin care fiecare dintre cei prezenti aici isi vor zugravi o viata de lectura. Un drum care, daca nu va fi mai scurt, va fi cel putin parcurs intr-o companie interesanta.

Primii zece pasi ni-i recomanda Gabriel Liiceanu.
1. Lev Tolstoi, Moartea lui Ivan Ilici (pe care il consider manualul de existentialism al omenirii, cartea cu care ar trebui insotita intrarea in viata a fiecarui om, un soi de „indicatii de utilizare“ pentru produsul „individ uman“.
2. Heinrich Zimmer, Regele si cadavrul 
3. Herman Hesse, Narzis si Gura de aur
4. F. M. Dostoievski, Fratii Karamazov 
5. Walter Otto, Zeii Greciei
6. Marc Aureliu, Catre mine insumi 
7. Lev Tolstoi, Razboi si pace 
8. Johann Huizinga, Amurgul Evului Mediu
9. E. M. Cioran, Ispita de a exista 
10. C.G. Jung, Amintiri, vise, reflectii 
Si, bineinteles, Biblia 
Gabriel Liiceanu
 

Vara teatrului de luni
 


Stagiunea de vara a teatrului „Luni“ din anul acesta s-a plasat in continuarea neintreruptei stagiuni culturale, in luna august organizindu-se cel putin doua spectacole pe saptamina. Astfel, un prim spectacol intitulat „Cu cutitul la os“, in regia lui Dan Tudor, interpretat de tineri actori, a fost urmat de „Eugen Ionescu“, cu Roxana Bittmann, alaturi de Andrei Gheorghe care, astfel, isi face debutul in teatru. Prin reunirea unor texte ale lui Nicolae Cazal scrise in tinerete si ale lui Louis François Girot, s-a constituit acest spectacol viu „Underline-Ionescu“ sau „Alogic 14“ – titlu purtat de piesa din tinerete a lui Nicolae Cazal – semnat „Eugen Ionescu“. Saptamina 12-18 august a fost plina pentru iubitorii de spectacole in spatii mici. Manifestival ZILELE CULTURALE PORT.ro de la GREEN HOURS – 1 an si 1 luna de la nasterea PORT.ro cu o agenda provocatoare, unica in felul ei, cum numai acest loc stie sa ne ofere; astfel, programul zilnic a cuprins doua evenimente, unul la granita dintre teatru, muzica si opera, urmate de proiectii BEST OF MEDIA WAVE SHORT FICTION FILMS participante la Festivalul de film si arta video Mediawave 2002; de un succes deosebit s-a bucurat filmul „The complete works of God“. A fost un prilej de a constata interesul, intilnit la un public cit mai larg, pentru filmele de scurt metraj. Primul eveniment teatral a fost „Deseuri“ dupa „Teatru Descompus“, adaptare dupa Matei Visniec, cu Isabela Neamtu, Ciprian Nicolaiasa, Cosmin Selesi – o punere in scena a tinerei absolvente Ana Margineanu. Urmatorul spectacol, „No Mom’s Land“, semnat de Radu Afrim, a fost o extrem de reusita adaptare music-hall dupa romanul „Prima iubire“ al lui S. Beckett, in care protagonisti au fost Ada Milea si Nicu Mihoc, insotiti la instrumente de suflat de Mihai Iordache – unul dintre initiatorii grupului „Sarmalele Reci“ – si ocazional de Octavian Mardarie. O alta productie interesanta – un spectacol alternativ, opera neconventionala – „The Little Green Opera“, sub bagheta regizorala a lui Pedro Negrescu, impreuna cu trei studenti talentati ai Universitatii de Muzica, a contribuit la savoarea micului festival. Joi, publicul s-a delectat ascultindu-i pe Rudy Teianu si Mircea Tiberian Trio intr-un extraordinar concert de jazz; a urmat apoi un veritabil Concert multimedia: Grupul AIEVEA: „Acid-Popp-Jazz & Chill Out“, cu Marta Hristea – voce, Sorin Romanescu – chitara, Vlaicu Golcea – contrabas, Raul Kusak – keyboards, Electric Brother (Cristi Stefanescu) – chitara, Matze (Cristi Stanciu) – sampler si Tudor Hacigheanu – video art, care in timpul concertului si ulterior a insotit performanta muzicala cu proiectii live. Acest tip de proiect a fost foarte bine primit de catre public. Simbata, 17 august, a fost un concert special ADA MILEA – proaspat intoarsa din Canada – urmat in ultima seara a maratonului de un concert de muzica folclorica autentica Grigore Lese – „RAPSODUL“, o instalatie-spectacol, un playback-show. Numarindu-se printre putinii interpreti de muzica populara autentica, el a alternat interpretarea muzicala cu proiectia video. A fost asadar un festival complex atit ca manifestari – teatrul inlantuindu-se perfect cu dansul si muzica alternativa – cit si ca public. 

Oana Paduretiu
 

Premiile Promethevs
 


CONCURSUL In acest an, pe 16 octombrie, la prima editie, Premiile PrometheVs vor fi acordate de catre Fundatia „Anonimvl“, la Clubul PrometheVs. Premiile vor fi in valoare de un miliard de lei la sectiunea Opera Omnia pentru intreaga cariera, respectiv o suta de milioane de lei la sectiunea Opera Prima pentru debut in ultimii doi ani. Dupa desemnarea celor doi castigatori, toti finalistii vor fi recompensati cu cite o suta de milioane de lei – Opera Omnia, respectiv cu 10 milioane de lei – Opera Prima. Distinctiile se vor acorda unor artisti romani din domeniile artelor vizuale, artelor spectacolului, literaturii si muzicii, artisti care au avut contributii majore in viata artistica a Romaniei. Premiile se doresc a fi, pe de-o parte, confirmarea unei biografii artistice si intelectuale de prim rang, iar pe de alta, incurajarea unui debut promitator.

PROCEDURA DE JURIZARE Juriul, compus din dl. Andrei Plesu – presedinte, dl. Marcel Chirnoaga – arte vizuale, dl. Ion Cojar – artele spectacolului, dl. Nicolae Manolescu – literatura si dl. Stefan Niculescu – muzica, va decide castigatorii premiilor Prometheus chiar in seara decernarii acestora. Presedintele, desemnat pentru un mandat de patru ani, face recomandari privind componenta juriului, ai carui membri se vor schimba de la an la an, pastrindu-se domeniile artistice pentru care se acorda premiile. O personalitate poate face parte din nou din juriu doar sub mandatul unui alt presedinte sau daca este aleasa presedinte al juriului. Membrii juriului pot candida pentru marele premiu dupa o perioada de minim doi ani de la momentul la care nu mai detin aceasta functie. Presedintele juriului nu face nominalizari, insa confima nominalizarile facute de ceilalti membri ai juriului si voteaza finalistii si castigatorii, avand votul decisiv in caz de balotaj. 

NOMINALIZATII Finalistii vor fi stabiliti la inceputul lunii octombrie, cate unul din fiecare domeniu artistic pentru fiecare sectiune a premiilor, asadar opt artisti. Lista nominalizatilor a fost alcatuita de membrii juriului, care au prezentat cite trei propuneri din domeniul artistic pe care il reprezinta. Pentru domeniul „Literatura“ nominalizatii sunt: Augustin Buzura la Opera Omnia si Anca-Stanca Tabarasi, Daniel Cristea-Enache si Ovidiu Verdes la Opera Prima; la domeniul „Muzica“ nominalizatii sunt: Aurel Stroie, Tiberiu Olah si Pascal Bentoiu la Opera Omnia si Dan Dediu, Liviu Danceanu si Doina Rotaru la Opera Prima; la domeniul „Arte vizuale“ nominalizatii sunt: Ovidiu Maitec, Lena Constante si Dan Hatmanu la Opera Omnia si Cristian Tarba, Dan Istrate si Ionel Istoc la Opera Prima; la domeniul „Artele spectacolului“ nominalizatii sunt: Liviu Ciuilei, Valeriu Moisescu si Radu Penciulescu la Opera Omnia si Marius Florea Vizante, Marius Rizea si Radu Mircea Apostol la Opera Prima. 
 


 




„Literatura a lasat multi scriitori fara serviciu“




* I.T. Morar: Te rog sa povestesti inca o data (eu am citit asta intr-un alt interviu de-al tau) cum au fost inceputurile carierei tale literare in America. 
* A. Codrescu: O, mestere al interviurilor, de ce ma chinui cu repetitia? Eu nu-s nici actor, nici politician. Repetitia ma doare fizic in cea mai moale parte: in burta. In primul rind, nu poti sa te referi la meseria mea ca la o „cariera“. Mi-a fost greata de acest cuvint de la inceputul inceputurilor, la Sibiu, cind poezia era singurul lucru din lume care statea a priori in afara carierismului. Poetul, credeam eu si mai cred intr-un fel, poate sa faca si sa moara. Poezia era singurul mestesug cu produsul garantat faliment. Ca editor i-am felicitat pe cei pe care-i refuzam fiindca poezia, spuneam eu, era facuta din materia prima a refuzului, deci refuzarea refuzurilor era afirmare. Cum se simteau ei dupa aceasta lectie, nu stiu. Cei care ar fi simtit acest argument ca fiind drept nu erau de obicei respinsi. Din cauza acestui defect poetic de tip nervalian n-am avut complexe cind am inceput sa scriu pe englezeste si nimeni nu intelegea despre ce era vorba. Norocul meu a fost ca pe la mijlocul anilor ’60 ai mileniului trecut nu prea le pasa contimporanilor mei de chestii unde era vorba despre „ceva“. Continutul nu ne prea interesa, ca noi ne inecam in frumusete, care este chestie de stil. Absurdismul societatii americane in plin razboi era transformat de muzica, de plete si de sfidare. Tot ce facea „nonsens“ era mai bun decit ce facea „sens“. Poeziile mele voiau, saracele, sa faca sens, dar nu le lasa nici ignoranta mea a limbii engleze, nici cultura uluitoare a lui Lower East Side de la New York unde m-am gasit ca intr-o poveste, tinar, inconjurat de animale blinde si muzicale, mingiiat de cine voiam sa fiu mingiiat. Ba chiar am inceput sa-mi compun direct poeziile pe corpurile goale ale fetelor care tremurau ca veneam din tara lui Dracula (un mare ajutor social, by the way, pentru toti imigrantii nostri). Primele poezii pe „engleza“ le-am publicat in reviste underground dactilografiate noaptea de poeti drogati cu ochi de stele si muschi de chihlimbar. Aici dezvoltam (evoluam) stilul generatiei noastre, care era mai familiara cu cosmosul lui Einstein decit cu legile. Acest loc fermecat, smuls din timp de evenimente si magie, era asa de departe de ideea burgheza de „cariera“ ca trebuiau serioase interventii medicale si politienesti ca sa readuca un om la clasa mijlocie. Prima mea carte de poezie, „License to Carry a Gun“ (dupa Geo Dumitrescu, „Libertatea de a trage cu pusca), a cistigat un premiu prestigios (Big Table Award) de care mi-a fost rusine ani de zile. In rindul nostru premiantii erau tradatori si erau fortati sau sa se mute sau sa se sinucida. Convenient era sa te suicizi prin mutare intr-o suburbie. In fine, am luat premiul, ca era de o mie de dolari si eu traiam pe optzeci pe saptamina, si am fugit la San Francisco, un alt popas magic al „natiunii Woodstock“. Acolo, din cauza ca iubita mea Alice a devenit insarcinata, a trebuit sa obtin niste parale. Am lucrat la o librarie si la o pravalie de palarii. Nu mi-a trecut prin cap sa iau bani cumva din eforturile mele literare, ca eram convins ca daca faceam asa ceva muza mea si-ar fi desfasurat aripile si m-ar fi lasat sec pe o pluta de zgura intr-o mocirla de disperare. Imprevizibil, am fost inca o data premiat pentru poezii de National Endowment for the Arts, de data aceasta cu cinci mii de dolari, care pe vremea aia erau suficienti sa-ti cumperi casa la tara. (Cam vreo treizeci de mii acum.) Ne-am mutat la tara pe malul lui Russian River (numit asa dupa rusii Ecaterinei Mari care vinau aici si adunau blane) si m-am instalat boiereste intr-o camaruta plina de lumina cu o masina de scris Olivetti. Asa rasfatat, am inceput sa scriu – iarta-ma, doamna a poetilor – niscai proza. Vai de mine. S-a intimplat sa am ceva har pentru acest exercitiu minor unde s-a refugiat acel „sens“ care din fericire (sau ignoranta) imi evadase din poezie. Cu proza se pot face si bani, si „cariera“. Fraze complete (sau osinde pe engleza) se vind bine la burghezi fiindca acestia se simt protejati cind vad predicatul, subiectul, virgula si punctul. O vreme ma simteam chiar vinovat si incercam sa imprastii poezie prin proza, sa sterg ortografia si sa zapacesc gramatica, dar era prea obositor. M-am resemnat in fata sensului si naratiei si incet-incet am inceput sa traiesc mai usor cu tradarea poeziei si chiar m-am bucurat cind aveam destul lapte si capsuni pentru vegetarianul involuntar Lucian, odrasla noastra care acum desemneaza viitorul in forma de „arhitectura a chipului“ si maninca friptura de vaca fara mila. Nu mai enumar etapele familiare ale caderii in timp, dar am reusit dupa multa vreme si niste sofisme grosolane sa ma conving ca eu strecuram destula poezie in proza ca sa-mi justific chemarea originala. In orice caz, din una in alta, am devenit si critic si romancier si comentator si, culmea culmilor, profesor. Din cind in cind am vise rele pline de strigoi frumosi cu poeziile mele din tinerete scrise pe piele, care vin sa-mi reproseze „cariera“. Deh, si un alt copil am facut, s-a scumpit viata, si am momente de adevarata pace sufleteasca (rar, sa mai spunem) – dar model pozitiv nu sint, domnule Morar, nici model, nici pozitiv, mai curind un anti-model.
* I.T. M.: Andrei, urmatoarele intrebari se refera la latura ta de dascal la Universitate. Ce le spui studentilor tai la primul curs? 
* A. C.: Le spun ca totdeauna au doua posibilitati: pot sa devina romani si sentimentali ca mine sau pot sa fie seriosi si sa plictiseasca lumea cu literatura; daca devin r&s ca mine mai au doua posibilitati: sa scrie poezii nesuprarealiste sau sa puna mina pe mass-media si sa creeze confuzie la milioane de oameni; daca fac confuzie, bine; daca nu, au doua posibilitati: sa devina profesori sau sa se sinucida; daca devin profesori, bine; daca se sinucid, au doua posibilitati. S.a.m.d. (Forma asta, curtoazie de la N. Manolescu.)
* I.T. M.: E un fel de profesiune de credinta, un credo constant, pe care il expui anual, sau te bazezi mai mult pe inspiratia de moment, pe improvizatie? 
* A. C.: Un credo constant este Zeul Libido. Cu El se poate face orice, chiar si poezie. Eu sint de acord cu Gherasim Luca: „Erotiser le prolétariat“, chiar daca „proletariatul“ la noi este burghez.
* I.T. M.: Ce ai vrea sa retina ei din orele tale?
* A. C.: Nimic – ca daca retin ceva, ei il reproduc si atunci ii dau in judecata pentru plagiarism. Glumesc, nu? As vrea ca ei sa retina ca literatura nu-i cariera, ci vocatie, ca mari sentimente morale si etice vin in joc si ca singura scapare din ele sint betia, drogurile si viciul. Din nou glumesc, cred ca esti de vina tu aici. 
* I.T. M.: Exista carti care sa alcatuiasca bibliografia obligatorie pentru studentii tai?
* A. C.: Exista – dar asa o lista ar lua vreo zece pagini. Cind ma simt realist le dau vreo zece, cind utopist douazeci, cind sadic cincizeci. 
* I.T. M.: De fapt, tu faci din studentii tai niste scriitori sau niste cititori autorizati? 
* A. C.: Numai Dumnezeu face scriitori, eu fac cititori (ai mei, daca pot). 
* I.T. M.: Ce scriitor important, sau care poate deveni scriitor important, sau care poate rata un scriitor important in el, a fost studentul tau? 
* A. C.: Sint multi: Kafka, Musil, Balzac. Eu nu numai viata asta am fost profesor. 
* I.T. M.: Ce sansa de izbinda mai are literatura, azi? Spuneai ca ea se inchide. Te rog sa explici pe larg aceasta idee.
* A. C.: Ce-i „literatura“? Daca vorbim de limba pe foc ca-n Barbu sau pe ploaie ca-n Bacovia sau pe robinet de Rimbaud cum faceam eu la 19 ani, bine, asta nici nu moare, nici nu se vinde, dar sta cam ca o bufnita-n copac la marginea satului. In sat sint tot felul de „literaturi“, multe din ele facute cu muzica sau cu video acum, dar si din materialele comune ale comunicarii pentru placere sau informatie. Ce se inchide este pretentia „literaturii inalte“, scrisa pe cod de indeminatici condeieri pentru cititori „destepti“. Astfel de „literatura“ se practica in Romania prin anii ’60 si prin America si Europa dupa razboi pina-n 1986, cind s-a retras in universitati si s-a transformat in nisipul lenes din clepsidra academica. Aceasta „literatura“ in inchidere a lasat multi scriitori fara serviciu, dar a angajat multi criticasi. Ce ramine este bufnita urgenta a geniului care poate exista si fara limba si fara copac, un curent etern care este capacitatea creierului de a vedea (inventa) treapta urmatoare a evolutiei. Dar limba si copacul sint si ele mai nepieritoare decit oamenii pe care-i folosesc cam asa cum tramvaiul foloseste statiile. Imi place grozav plasticitatea limbii romanesti cind te lasa sa metaforizezi idei plurale la singular, asa cum fac eu. Sau poate nu?
* I.T. M.: Vorbesti mult despre Romania, scrii despre ea, scrii in cel putin o revista saptaminala de la noi. Cum ti se pare Romania acum, ca realizator de film documentar despre ea? 
* A. C.: Era Romania buna cind statea inventata de mine (1965-1989). In 1989 am revenit si am descoperit o alta Romanie din care am facut o carte („Gaura din steag“), dar si documentare la National Public Radio si ABC News; dupa aceea au venit in mare viteza trei sau patru Romanii inchegate din calatorii-fulger, Romanii din ce in ce mai misterioase. Acum (august 2002) am stat in Romania trei saptamini si am obtinut inca o Romanie, mai apropiata, mi se pare mie, de realitate. Aceasta Romanie recenta e de o duiosenie si de un patos greu de descris, oscilind intre un Dada sentimental si o neputinta agresiva. Ce vreau sa spun este ca am simtit exact cit de dureroasa este aceasta „tranzitie“ din feudalism socialist la capitalism neo-primitiv. Cele mai grave lipsuri ale Romaniei sint: PACKAGING AND DISTRIBUTION (ambalajul si distribuirea?), fara de care defectele autohotone ca spaga, coruptia, relativismul legilor si saracia lucitoare o sa-si faca de cap pina cind vor ele. Ce incerc sa spun? Nu aveti destule pungi: daca vrei sa iei cu tine ce n-ai mincat la restaurant nu-i punga; ca sa faci o coleta s-o trimiti pe posta trebuie sa fugi o zi dupa o cutie si inca o zi dupa sfoara; produse din tirg de la Bran (artizanate chiar kitsch si chiar frumoase) nu se pot gasi la Bucuresti; in holurile hotelelor nu gasesti un kiosk cu ziare sau lame de ras sau sapun de barbierit; nu exista la „delivery“ decit pizza proasta; institutiile care inca apartin statului sint pline de oameni fara noima care fac bijnite mici si se plictisesc de moarte. S.a.m.d. Pungi si distribuire. Daca s-ar rezolva cumva problema pungilor si distribuirea produselor, mai exista problema EULUI FEUDAL, pe care il poseda aproape toti orasenii care au cel putin un subaltern. Sint convins ca un mafiot care mi-a spus „nu exista Mafia in Romania“ are dreptate. Nu exista Mafia in Romania, exista mii de mafii. Fiecare „destept“ isi aduna „oameni“ si se pune la lucru sa puna bete-n roate altuia. In loc de cooperare ca la o mafie sanatoasa, se-mpiedica mafiotii unii de altii ca-ntr-un Marx Brothers film. Totul ar fi chiar hazos daca aceasta comedie n-ar inrautati viata grea a oamenilor de rind, care traiesc din cartofi si ceai cu o demnitate uimitoare. Prin provinciile romanesti bintuie alti boieri feudali, care poate sint mai cruzi decit echivalentele lor din oras. Nu stiu destul sa ma pronunt. Cu toate astea, romanii sint inteligenti, tinerii-s frumosi si au un instinct genial pentru cultura (inclusiv hip-hop) si multi au maniere bune. La capitalism se pricep numai romii, care au si un sens imens de decorum si umor. Casele lor sint adevarate monumente ridicate capitalismului romanesc si, ca toate monumentele, stau curate si fara locuitori asteptind omagiul (datorit) al tuturor cetatenilor. Am vazut in aceste case camere de oaspeti imaculate cu poduri de marmura din Carrara si candelabre din cristal Murano. Cine-s asteptati aici? Pai cine? Chiar voi, gadjos, care ii invidiati si dispretuiti simultan. Un proprietar al unui palat linga Craiova mi-a spus ca „n-am carte“, si nu crezi ca-i un miracol intr-o lume complect acoperita de scris – de la trafic la toaleta – ca un om s-a facut milionar (in dolari) si si-a construit un monument ecstatic? Si ca-i deschis sa veniti voi sa doarmeti acolo? Ei o sa stea modest prin spate pe undeva, de unde se aud giste si pietre de domino. Stiu romii PACKAGING si DISTRIBUIRE? Da. De unde rezulta ca ce-i trebuie Romaniei din punct de vedere capitalist tranzitional sint cetatenii „fara carte“, care stiu mai multe decit talkshowistii „culturali“ de la televizor. Cu asa de multe varietati de mafioti, Romania nu se poate plinge de lipsa de imaginatie. Numai de cooperare si fratie mai e nevoie, altfel spus de o Mafie cu hierarhii intelese, indreptata catre bunastarea consumatorului. Am mincat bine-n Romania: sarmalele-s gustoase si salata de vinete asa de buna nu se face nicaieri. Problema e ca sarmalele se pot face si-n casa, dar sint complicate, iar „bicicleta“ si „masina de scris“ sint simple, dar nu se pot face in casa, cum a spus Marcel Duchamp. Si nici ambalajele sau kioskurile. Ca documentarian, energia frumos colorata si vie a absurdismului de la Dunare ma fericeste. Ca roman vechi si sentimental, ma-ntristeaza. 



Interviu realizat de I.T. Morar






Andrei Codrescu (nascut in 1946 la Sibiu) este un scriitor (dublat de un jurnalist acid si ironic) de mare succes in SUA, cunoscut si apreciat nu numai de critica, ci si de publicul larg. Locuind in New Orleans si predind la Universitatea statului Loussiana din Baton Rouge, Andrei Codrescu este un calator neobosit in tara sa adoptiva, unde este invitat la conferinte si evenimente literare, dar si peste hotarele ei. Recent, el a fost in Rominia pentru a realiza un film documentar pentru PBS, televiziunea publica americana. Interviul care urmeaza a fost facut in romineste, prin e-mail (Andrei spunea ca se simte mai bine sa scrie decit sa vorbeasca in fata reportofonului) si, la dorinta invitatului nostru, nu am intervenit asupra exprimarii, lasind-o intr-o romineasca usor stricata de zecile de ani in care Andrei Codescu s-a exprimat doar in engleza. Celor care doresc sa afle mai multe despre el le sugeram sa viziteze site-ul http:/// www.codrescu.com.
 




Colectionarul de ambalaje

 

Alaturi de pestele de sticla sau de chinezul din lut ars, universul obiectelor de veneratie al nostalgiilor noastre preconsumeriste cuprindea o colectie impresionanta de ambalaje. De la sticlele de whisky pline cu tuica de casa la cutiutele de tabla, cu nuante inca vii de ciocolata, de la neuitatele borcane de cafea naturala duhnind a nechezol si pina la sticlutele de after shave reincarcate cu apa de levantica, se intindea un fel de „celalalt tarim“ al dorintelor intrupate in ambalaje. Caci ce altceva era ambalajul decit o fantasma a obiectului si un surogat al prosperitatii? Pentru rominii de atunci si inca pentru multi acum, ambalajul a fost si a ramas doar poleiala bunastarii, o conserva de fericire cu termenul de garantie expirat. Nu mai conteaza ce contine, important este ca dispui de un artefact al celeilalte lumi, ca tii in mina un „ceva“ pe care scrie made in OLIMP. Iar in aceasta lume decazuta, in care uneori vamile se deschid, amintirea continutului, a materiei, se pierde in mitologie si singurul care persista e ambalajul, forma, ca marturie a transcendentei lumii produselor. Intr-o lume a ascezei achizitive, ambalajul a fost si, intr-o oarecare masura, continua sa fie fetisul si teofania Occidentului, icoana Prosperitatii ce va sa vie. Raportul dintre om si ambalaj traduce, intr-un sens mai amplu, o problema aparent banala la care advertising-ul ne impinge sa meditam cotidian: utilitatea. Din felul in care se raporteaza la utilitate isi trage publicitatea toata puterea sau toata slabiciunea sa, iar ambalajul este, de fiecare data, un indicator al comportamentului achizitiv si al fidelitatii fata de iluziile noastre. Au trecut anii si asaltul declansat de publicitate apare, din perspectiva unei receptari medii si la nivelul unui public fara dispozitii reflexive asupra reclamelor pe care le prizeaza, ca o invazie stranie, adesea agasanta, ce induce o nejustificata febra comerciala. Peste tot numai spoturi, printuri, panotaj, bannere. BTL-ul invadeaza ca o armata de ocupatie fiecare coltisor al spatiului public, iar ATL-ul trage in nestire lungi tiruri de mortiere in privirile obosite ale target-ului. Rationamentul care reflecta mentalitatea acestui consumator de publicitate, sa-i zicem utilitarist radical, este acela care coreleaza, intr-un mod absolut, calitatea unui produs cu publicitatea aferenta lansarii sau mentinerii lui pe piata. El stie de la bun inceput ce-i trebuie si ce nu, iar publicitatea la un produs situat in afara interesului sau achizitiv, atunci cind nu-l enerveaza, il jigneste. Utilitaristul radical n-are nevoie de translator in relatia cu utilitatea pentru ca, in opinia lui, el vorbeste pe limba ei. Pentru el ambalajul are doar o legatura pasagera cu marca, fiind apoi convertit brusc in spatiul unei utilitati adecvate la context; ambalajul este golit nu doar de continut, dar si de istorie, de conotatiile culturale sau emotionale ale brand-ului. Etichetele sint rupte si ambalajul transformat intr-un recipient bun la altceva (borcanele cu capac, pungile, pet-urile). Cel mult se tezaurizeaza doar contextul subiectiv al folosirii produsului, recuperind, in aparenta, marca. Utilitaristul radical nu transforma ambalajul in gunoi ci, dimpotriva, il „recupereaza“ fie ca obiect de multipla folosinta, fie ca obiect artizanal. Pentru el publicitatea este pur si simplu absurda, iar ambalajul doar o pelicula de iluzie care se interpune pervers si greu de dezlipit intre continut si nasul lui fin. Advertising-ul, ca actiune economica cu sens, cere raportarea la un alt fel de spatiu ideologic, cu alte reguli de interactiune si alte tipologii cultural-comportamentale in care utilitatea se instaureaza intersubiectiv prin intermediul unei hermeneutici a utilitatii. Intre consumatori si lumea produselor, intre nevoi si obiecte de satisfactie, ambalajul exprima suprematia interpretarii in actul deciziei (comerciale, in speta) si a relativului in intelegerea utilitatii. Utilitaristul moderat (relativist) nu pleaca de la premisa ca stie de la bun inceput ce-i este util si ce nu; decide circumstantial referitor la o achizitie sau alta, in raport cu placerile sau fantasmele sugerate de advertising. Achizitia este un joc social, un mod de a fi, asumat fara solemnitate, o strategie de imagine in care a cumpara inseamna a te individualiza sau a semnala celorlalti o dispozitie autoironica sau un stil de viata. In fine, utilitaristul moderat este esentialmente lipsit de gravitate, dispus sa cheltuiasca, dar atras iremediabil de gratuitati, inclinat sa se simta important atunci cind studiaza oferte si mimind histrionic dezinteresul atunci cind le refuza. Nu rezista seductiei ambalajelor, dar le arunca fara ezitare in primul cos. Are totusi o relatie schizoida cu ambalajul: profunda si patimasa, inainte de a-l stoarce de continut; iritat de prezenta lui, imediat dupa folosire. Intr-o lume a microculturilor de brand, in care tranzactia culturala si simbolica devine prilej pentru economie si sursa pentru imaginea de sine, ideea evidentei utilitatii devine lipsita de functionalitate. Ea continua sa sustina presupozitia ca publicitatea este un soi de „opium al consumatorilor“ incapabila sa imbogateasca lumea si ilegitima atunci cind o face. Dar, intr-o lume ce tinde sa falsifice distinctul, publicitatea ramine o gaya scienza a iluzoriului care se chinuie sa inventeze diferente credibile. O lume a ambalajelor frumoase. 

Alin Cornel IONESCU
 


E-urile, sinele si moartea

 

O temere bantuie lumea iar de ceva vreme incoace si Rominia: E-urile, stiintific spus „aditivii alimentari“. Rapoartele publicate de organizatiile medicale internationale aseaza aditivii alimentari pe locul trei in lume in topul mortalitatii, dupa droguri si accidentele de circulatie. Coloranti, conservanti, indulcitori – iata spectrul angoaselor noastre alimentare. Iata cum, aproape pe nesimtite, paradisul si infernul, ciuma si razboiul se lasa substituite de angoasa cancerigenului, acest surogat postmodern al iadului. Paradoxul aceste spaime, de o factura foarte recenta, este ca ciudatele condimente tehnologice se deosebesc radical de orice alte microparticule ratacitoare prin farfuriile noastre. Spre deosebire de virursii sau microbii naturali, sau iesiti din concubinaje firesti, E-urile, ca si antraxul sunt artefacte nascute din relatia perversa a omului cu microbiologia sau chimia alimentara. Greu ne putem imagina un razboi al emulgatorilor in care salamul sa decida victoria si totusi, nu demult, o natiune gigant a fost atacata cu pliculete de faina. Iar daca microbii hi-tech pot duce o populatie la limita isteriei colective, aditivii alimentari au ajuns sa fie, pentru noi, un surogat postmodern al ciumei. Spre deosebire insa de flagelul medieval, E-urile nu vin de la Dumnezeu si nici de la vreun diavol deghizat in mujahedin cum s-a intimplat dupa 11 septembrie. Ele sunt pur si simplu ucenicul vrajitor al industriei alimentare moderne, aparuta si ca reactie la teoriile economice malthusiene, gata oricand sa sature umanitatea cu riscul de a o ucide treptat. Dincolo de drama biologica lenta pe care acest antrax de mezelarie o provoaca exista si o trauma psihica vizibila pana si in sentimentul romanesc al salamului cu soia. Dintr-o data prototipul anafurei este alimentul ecologic; initiati si neofiti, pacatosi si sfinti, activisti sau simpli membri se disting acum doar prin cezura bugetara a cosului zilnic. Apar tot soiul de institutii interne si internationale, un fel de inchizitii ale mancarii, care se ocupa de controlul traficului si reglementarea impexului cu aditivi, emulgatori si indulcitori dubiosi. Un inspector O.P.C. este asemeni unui inchizitor postmodern care nimereste in curtea morarului lui Guinzburg (Branza si viermii) intrebandu-l cum isi imagineaza lumea cealalta. Raspunsul care l-ar scapa de incendiu ar fi: „Raiul e o mezelarie uriasa unde se fac doar carnaciori fara aditivi iar iadul, bineinteles, un sinistru separator mecanic mustind de coloranti sintetici“. Pe nesimtite, paradisul si infernul, ciuma si razboiul, se lasa substituite de angoasa cancerigenului fie el si de factura alimentara iar tainele religioase ale culinarului se refugiaza igienic in teama de microbi si fobia de ersatz-uri gastronomice. Moartea insasi a devenit doar un efect nedorit al consumului de „cancerigene“. Traditia religioasa incumba in orice bucata de paine o felie de mister, un strat de cer, un sens al mortii. Ca sa traiesti trebuia sa infuleci cumva… un sandwich cu transcendenta. Exacerbarea fricii de boala este concluzia tragica a disparitiei sensului mortii din panoplia noilor noastre basme de legitimare. Demitizam tot ce ne sta in cale dar demitizarea este un proces continuu si din miturile daramate se construiesc cele noi. Din cioburile mitologiei rurale se nasc vitraliile legendelor urbanitatii, din caramizile mitologiei agricultorilor se agrega utopiile amploaiatilor. Moartea, boala, hrana nu prea tin cont de nihilism. Ele isi cer mereu tributul de imaginar colectiv si bat persuasiv la portile temerilor sau extazelor noastre, transferand orice virtute intr-o forma oarecare de sanatate. 

Voicu Chirita
 


Radu Cosarca mustacios
- despre primatul persoanei in limbaj - 

 

In urma cu citeva luni, Antena 1 difuza o stire fara o doza crescuta de spectaculos. Undeva la mare, la Techirghiol, cred, intr-un sanatoriu de recuperare, fondurile erau insuficiente, iar toata lumea revoltata. Ceea ce mi-a atras atentia a fost un interviu cu una dintre persoanele internate acolo. Un barbat, al carui nume din pacate nu mi-l amintesc, dar pe care il voi numi in continuare Ion Ionescu, isi spunea pasurile in calitate de „epileptic“. Sau, cel putin, asta era calitatea cu care il investisera reporterii postului de televiziune amintit. Lui Ion Ionescu, „epileptic“, ii urma cu o declaratie Daniela Bartos, „ministru al Sanatatii“. In logica acestui tip de etichetare, lui Ion Ionescu, „epileptic“, i-ar fi urmat mai adecvat o Daniela Bartos, „ochelarista“, si, pe un alt canal de televiziune, emisiunea lui Radu Anton Roman, „gras“. Sau, pentru a duce mai departe enumerarile, nu un Ion Iliescu, „presedintele Rominiei“, ci Ion Iliescu, „mos“. Greseala de etichetare a lui Ion Ionescu pare, la prima vedere, minora (nu acelasi lucru s-ar putea spune, insa, despre apelativul de ochelarista la adresa Danielei Bartos). Ion Ionescu nu ar fi avut nici un motiv sa apara la stiri daca n-ar fi fost epileptic, pare sa spuna echipa de redactie de la Antena 1. In acest caz, eroarea fundamentala este aceea a primatului diagnosticului in limbaj, care anuleaza, din motive de economicitate, dreptul persoanei de a fi altceva decit o boala, un defect sau o particularitate. De multe ori, pe coridoarele spitalului de psihiatrie auzi, spre exemplu, asistentele vorbind degajat despre „psihoticul din 17“ si despre „psihopatul de la parter“. Medicii le tin isonul, familiile se obisnuiesc sa traiasca cu un schizofrenic sau cu un maniacal si toata lumea ride, cinta si danseaza… Arareori cineva isi pune problema corectitudinii unei etichetari, intr-un sistem sanitar mereu la marginea colapsului. Si, evident, dintre toate etichetarile, cele care involbureaza cel mai tare mintile oamenilor sint cele care au o anumita conotatie „psi“. Nu degeaba, Ion Ionescu, „epileptic“, mi-a atras atentia. Ar fi fost corect, politically correct, sa-l fi prezentat pe Ion Ionescu drept „beneficiar de servicii“, sau „client facilitate“ sau cite alte denominari. Dar nici una dintre etichetele neutre si oarecum neobisnuite pentru public nu ar fi trezit dramusorul acela de pasiune-compasiune necesara vinderii produsului. Logica respectului este inca departe de a guverna societatea romineasca. In virtutea acestei logici, a vorbi despre cineva, in special intr-un context public, implica a-i acorda primat persoanei si nu particularitatii sau deficientei sale. Daca ai incerca sa-l apelezi pe vreunul dintre politicienii zilei cu titulatura de „geniu al Carpatilor“ (o particularitate pe care cel putin citiva si-ar atribui-o in secret, daca nu ar fi perimata), toata lumea ar zimbi condescendent. Daca insa vorbesti despre un handicapat, despre un debil, despre un obez, pare aproape normal ca nimeni sa nu isi puna problema respectului. Aceasta insa nu inseamna sa importam correctness-ul american si sa-l ducem pina la ultimele lui consecinte. De multe ori, apelativele corecte sint pompoase, complicate si, prin folosirea lor indelungata, ajung sa fie la fel de stigmatizante ca diagnosticul sau particularitatea pe care isi propun initial sa o inlocuiasca. Ma gindesc la un exemplu din psihopedagogia speciala, unde copiii cu tulburari de invatare au devenit, in ultimii ani, copii cu cerinte educative speciale (C.E.S.). Din pacate, dupa o folosire a termenului de nici un deceniu, copilul CES este, in limbajul profesorilor, de multe ori un simplu CES, obiectul CES, stigmatul CES. Este greu sa mentii persoana in prim-planul apelarii. Fara sa ne dam seama, sintem de multe ori lenesi in respect si comozi in adresare. Iar Ion Ionescu, in fond, tot un epileptic ramine, pe cind Cosarca este mult mai mult decit un mustacios, este prezentator de stiri la Antena 1, ce naiba! 


Mugur Daniel Ciumageanu
 
Monstrul proteiform si cultura politica de consum

 

Sub aspectul cantitatii si al formelor concrete de manifestare, violenta simbolica a regimurilor totalitare paleste in fata violentei simbolice a democratiilor contemporane. Discursurile ambelor tipuri de Putere folosesc si gestioneaza miturile politice fundamentale pentru a-si construi propria legitimitate. Eroi Salvatori si monstri politici construiti simbolic, chemari la Unitate si acuze de Conspiratie populeaza discursul politic in ambele regimuri. Canalul de monopol al discursului totalitar este scos insa de regimurile democratice la licitatie si spart in canale publice si private. In aceasta privinta, sintem de mult in Europa si in Statele Unite. Monstrul unic al totalitarismului si gestionarea de monopol a monstruosului au cazut. Traiasca monstruosul proteiform si cameleonic pe care ni-l propun democratiile! Caci El poate fi sursa Ordinii, a legitimitatii politice, ori a Pacii sociale. Cu un nivel de trai la limita subzistentei, cu oferta unui regim politic stabil si cu siguranta participarii directe la delegarea populara a Puterii, de ce ar mai avea nevoie o democratie in tranzitie ca sa se autoreproduca? Un tele-Monstru proteiform, insacralizat in profanul politicii, ne face docili si ne leaga de televizor, oferind tot atitea supape simbolice de evacuare a frustrarilor sociale si a violentei intestine a fiecarei comunitati (R. Girard). Telemonstrul social sau politic al democratiei rominesti provoaca insa structuri de profunzime ale imaginarului colectiv. El scoate la suprafata si stimuleaza „nevoi sociale“ pentru oferta de monstruos, in cercul vicios al unui marketing intemeiat pe zeul pietei televizuale: Legea cerere-oferta. Reciprocitatea, permanenta, ubicuitatea si cameleonismul diformului social, ale profilurilor de marginali si exclusi sint lansate pe o media a senzationalului. Gestionarea monstruosului devine mijloc de legitimare a Puterii, intr-o ecuatie cu patru necunoscute aflate, paradoxal, la maxima vedere: Puterea (actorii politici) – Mass-media – Spectacolul – Comunitatea televizuala. Intr-o competitie a raspunsurilor teoretice, abordarea sociologica prin prisma nevoii de mituri politice si a „superioritatii“ regimurilor democratice in privinta mecanismelor de gestionare a emotiilor si a fricilor colective (Ph. Braud) este surprinzator de interesanta prin indrazneala ei. Pe o astfel de ipoteza vom poposi, in continuare, intr-o varianta a reciprocitatii „democratice“ in gestionarea politica a monstruosului. Comunitatile au nevoie de un sentiment de siguranta si de un sentiment al Ordinii in egala masura. Or, „consensul“ si „unitatea“ sint invitate cotidian sa ceara portretizarea simbolica a monstruosului. Intr-o logica a diferentei specifice, democratiile, spre deosebire de totalitarisme, institutionalizeaza reciprocitatea in constructia monstruosului, prin multiplicarea unui Celalalt monstruos. Unii „conspira“ la reinstaurarea comunismului, altii conspira la vinzarea de neam si tara, iar altii „conspira“ la ruperea Transilvaniei. Acestia se opun Eroului Salvator si devin, rind pe rind, momente ale gestionarii diformului necesar pentru antiteza Erou Salvator-Rau care ameninta Ordinea. Monstrul politic televizual rominesc este proteiform. El este extremistul, comunistul, neocomunistul, vinzatorul de neam si tara, capitalistul salbatic, primitiv, „fostii“ sau „actualii“, in functie de autorul discursului politic. La limita, Monstrul politic televizual devine monstru prin sotie, copii, parinti si bunici. Unii construiesc monstruozitatea inamicului in generatorul de somaj, altii in apelul la marginali – „scursori“ ale societatii. Exemplele pot continua. Sub acest aspect al gestionarii monstruosului prin provocarea Consensului, totalitarismul pierde in mod fundamental in fata democratiei. Explicatia este simpla: Monstrul singuratic al totalitarismului se erodeaza si pierde progresiv din impact sau credibilitate. Pentru Hitler, Monstrul era rasa, pentru Stalin, clasa. Pentru democratii, Monstrul este proteiform, el are fete conjuncturale si se umanizeaza. Patruns in caminele noastre seara de seara, el devine stirea necesara. Aproape ca nu ne mai putem imagina democratia romineasca fara monstruosul televizual. El tinde sa devina astazi aproape singurul reper pentru constructia Eroului Salvator. Monstrul poate fi miliardarul de carton, de exemplu. Originile „nesanatoase“ ale unui tinar consilier promovat in structuri inalte il fac suspect de monstruozitate prin contaminare, desi performantele lui sint dovedite ca neindoielnice. Uneori, reciprocitatea in portretizarea televizuala a Monstrului scapa de sub control. Se zugraveste un chip diform ca magma unui univers primar, nediferentiat, cu caracteristici de „scursoare“, portretizat uneori prin dejectii etichetante si infamii ce creeaza repulsie pina si alegatorilor antrenati intensiv in limbajul de specialitate. Daca privim campaniile electorale, in cite cazuri lipseste gestionarea fara prag a monstruosului? Electoratul rominesc a optat, de multe ori, intre Eroi Salvatori si monstri conjunctural construiti. El a fost pus permanent in situatia lui Isaac, atunci cind, orb fiind, acesta a trebuit sa treaca mai departe Binecuvintarea fiului cel mare. Povestea biblica ne spune ca, in locul lui Esau, intiiul vinator, s-a prezentat Iacob, imbracat cu blana de ied, care primeste prin inselaciune Binecuvintarea. Monstrul paros si nedemn, Esau, pierde prin inselaciune. Povestea biblica se regaseste structural in delegarea de putere a oricarui tip de regim politic. Astazi, competitia pentru Binecuvintarea electorala ne obliga sa ne intrebam: cui ii va da binecuvintarea electoratul captiv al domnului Iliescu? Patru fii, dintre care doar unul este Intiiul Nascut, se afla astazi in competitie pentru a-si prelua in 2004 destinul de purtatori ai Legii Democratice. Trei pretendenti care vor sa cistige dreptul de a implini Legea au intrat deja in competitie. Avind in vedere cistigul democratic al gestionarii in reciprocitate a monstruosului cotidian, avem motive serioase sa credem ca unii dintre Eroii Salvatori pentru 2004 risca sa se construiasca doar prin reflex, in functie de cit de monstruos zugravesc chipul celuilalt. Caci, in cercul vicios de la cerere la oferta, publicul rominesc se antreneaza intens in absorbtia de diform social-politic pe calea undelor: din violent in mai violent, din monstruos in mai monstruos – iata principiul practic suveran al pietei rominesti de imagine.

Stefan Stanciugelu
 


Natura moarta cu case
 


Arhitectura romaneasca dupa doisprezece ani nu ofera un peisaj prea vivant. Dupa operatiunile de preschimbare a pamantului patriei (Transfagarasan; Canalul Dunare-Marea Neagra, Bucuresti-Dunare), absenta perspectivei a dus la stergerea cu totul de pe harta interesului public a lucrarilor de arta ori a marilor interventii peisagistice; de felul autostrazilor. Chiar si interventiile aproape gata au fost abandonate si abia acum se aud rumori despre reluarea lor (calea ferata spre Rm. Valcea, de pilda, ori canalul Bucuresti-Dunare). De la o atitudine totalitara, de control absolut asupra teritoriului intreg, s-a trecut in extrema cealalta. Or, lucrari de amploare medie erau – sunt, iata! – inca disperat necesare (indiguiri, terasamente, irigatii). Distruse de interventiile epocii comuniste, transformate in „municipii“, cu „foruri“ in locul demolatelor centre istorice, cu nume antice in loc de servicii publice performante, cu blocuri in loc de case, orasele romanesti agonizeaza inca. Nici un fel de cercetare de substanta nu a avut loc in perioada post-apocaliptica, nici cu privire la schimbarea naturii spatiului urban ca urmare a – inca si inca – amanatei schimbari a naturii proprietatii ; cateva planuri generale in marile orase, dar lipsite de gandirea critica adiacenta, care sa sugereze punerea macar in criza a modelului anterior. Planul pentru Bucuresti prevede ca orasul sa fie bine si tot cetateanul sa prospere. Asta insa in absenta punctelor de vedere ale celorlalte categorii importante (daca nu cumva determinante) pentru destinul viitor al urbei: politicieni, oameni de afaceri, ba chiar si, culmea, cetateni! Neconcordanta dintre asemenea mega-planuri, nesubstantiate in devenirea reala a orasului si, de pilda, anticiparile continute in proiecte precum Bucuresti sau cel pentru Piata Palatului Regal/ Revolutiei, dovedeste atat lipsa de colaborare dintre echipele elaboratoare, cat si faptul ca arhitectii, lasati de unii singuri, sfarsesc prin a se apropia simtitor de acelasi tipar care a produs bulevarde, victorii & Casele lor… Sa ne apropiem, deci, de casele cele noi. Cateva programe au binemeritat de la ultima decada. In primul rand, bancile. Pusculitele noilor imbogatiti si-au propus imediat sedii somptuoase. Urgenta de a recupera o imagine urbana care ne-a fost refuzata – aceea a arhitecturii de „office-building“ occidentala, cu fatade de sticla si dotari sofisticate, a facut ca in scurt timp (pana in 1996, mai precis) Romania sa o primeasca in orasele sale (ba, multumita BIR, si in satele mai prizarite), in pozitii privilegiate si cu fonduri exorbitante (drept e ca nu se regasesc in intregime in zidire). Intre timp, multe dintre aceste banci au falimentat – nu aveau cum sa traiasca, nici nu fusesera imaginate longevive. Avem asadar o bogata colectie de ruine noi; unele mai traiesc o aproximativa viata de dupa moarte, precum sediul Bancorex, flamboiant, de la Snagov, acum sediu al olimpicilor. Al doilea program este cel al locuintelor private. Desi reduse la numar si rezervate unei „elite“ (inca disperat de subtire dupa doisprezece ani de „capitalism“), aceste noi produse ale tranzitiei impresioneaza prin pozitia privilegiata, prin amploare si, adeseori, prin opulenta sfidatoare. La limita, locuinta potentatului face obiectul psihiatriei, nu al criticii de arhitectura: vizitati str. Iancu Nicolae din Bucuresti pentru a intelege ce vreau sa spun. Exista, neindoios, exceptii. Cateva dintre vilele produse de arhitecti precum Radu Mihailescu, Serban Sturdza, Andreescu si Gaivoronski (Timisoara), Radu Teaca, Razvan Luscov sau Florian Stanciu (Bucuresti) sunt oricand si fara rest exponate de vitrina arhitecturala occidentala. Forma cangrenoasa a acestei eruptii de arhitectura neamprosteasca este asa-zisa arhitectura „tiganeasca“. Daca urmaresti telejurnalele franceze ale momentului, intelegi insa legatura bolnava dintre arhitectura si societate, in forma pe care o pune in opera „arhitectura tiganeasca“. Nici sfanta indignare, nici laudele deplasate nu rezolva problema. Timpul, asezarea valorilor, cate o inundatie sau tornada bine plasata, asa cum nu de mult s-a petrecut in satul-minune de langa Alexandria, sunt cu mult mai de folos. Desigur, eficace ar fi o politica economica adecvata, dar cred ca, evident, cer prea mult deja. Bisericile sunt si ele beneficiare – in bine sau in rau, depinde unde sade oglinda – ale perioadei de tranzitie. De la bisericile de parohie, atat de necesare si in cartierele-dormitor cat si in multe sate, la concursul pentru catedrala patriarhala, aflat inca in derulare, arhitectura religioasa de orice denominatie a explodat atat in numar, cat si in scara. Reusitele sunt mai putine chiar decat in cazul locuintelor unifamiliale, pentru ca profesiunea de arhitect de biserici, precum aceea de restaurator, e diferita de ce se preda in scolile superioare de profil; drept dovada stau proiectele (si numarul lor nepermis de mic) de la concursul pentru catedrala. Peisajul este amestecat si mai degraba sumbru. O profesiune tarata de culpe deloc inocente – de la demolari, mai cu seama ale bisericilor, la Casa Republicii – si colectivizata in institutele de proiectari (fosile care, precum sistemul din care se trag, continua sa faca legea marilor investitii in constructii) nu si-a regasit suflul si interesul pentru cercetarea bazelor propriei actari. Or, in absenta punerii de sine in criza, nici raspunsurile serioase nu se vor ivi. Scoala din Bucuresti isi schimba geometria din mers, cu destul curaj pentru a putea spera intr-o regenerare de substanta a naturii profesiunii si a rezultatelor acestora. Pana atunci insa, gesturi precum, iata, cele ale revistelor culturale sunt singurele semne ca si societatii civile ii pasa de calitatea mediului in care, cum-necum, vietuim.

Augustin Ioan




Impresii de la New York Film Festival

 

O minte obsedata de film, care se incapatineaza sa creada ca aceasta arta-inca-in-devenire e necesara precum apa, percepe schimbarea de peisaj intre august si septembrie in mod pozitiv: in cinematografe se incheie sezonul de „surf movies“ si incep sa apara pelicule realizate de oameni care au cel putin ceva de spus – Oliveira, Godard, Sodenbergh, Neil LaBute, Brothers Quay. Fara a fi o surpriza, cel care a provocat furtuna cea mai mare a fost Godard. Eloge d’amour (In praise of love) a fost produs anul trecut si prezentat in SUA pentru prima data la New York Film Festival. La 71 de ani, Godard incorporeaza intr-un discurs poetic suficiente opinii ca sa supere pe mai toata critica de film americana. Discursul poetic e acuzat a fi „soft“ (moale) tocmai pentru ca e un discurs poetic, implicind faptul ca autorul nu mai are vina si ca faza lui experimentala l-a facut incapabil de a spune o poveste in trei acte; opiniile sint prea dure, pentru ca sint opinii, asa cum sint ele, mai mult sau mai putin reale, dar mai ales anti-americane. Mai nimeni nu vrea sa remarce ca una din temele filmului e tocmai lipsa unei noi generatii care sa aiba curajul sa exprime in film opinii despre ceea ce se intimpla in realitate, acum, in lume; ca povestea pe care un regizor o spune trebuie sa fie – ne spune personajul principal din Eloge d’amour – nu povestea unui personaj in sine, ci povestea lumii actuale, exprimata prin acel personaj. Si mai putin e remarcat faptul ca Godard are opinii anti-franceze la fel de puternice ca si cele anti-americane, ironizind idolatrizarea rezistentei franceze din al doilea razboi mondial. E complet trecut sub tacere atacul lui Godard direct la persona lui Steven Spielberg. Creator al fenomenului „blockbuster“, Spielberg a pus probabil pe tusa inca cel putin o duzina de regizori la fel de talentati ca si el, care acum probabil fac cu totul altceva decit film. Ceata creata de Spielberg staruie in toate cinematografele, videotecile, bibliotecile si scolile de film (americane si nu numai), toata lumea parind a fi confortabila cu ea. Vintul creat de Godard ameninta sa lase ecranele goale de continut, cere cel putin o reevaluare a ceea ce inseamna film, proces pentru care critica nu e pregatita, deoarece critica nu mai exista. Daca critica ar exista cu adevarat, ar remarca faptul ca discursul filosofic al lui Godard are nuante naive: o alta tema in Eloge d’amour este „nimeni nu vrea sa devina adult“. Godard se plinge ca nimeni nu vrea sa se maturizeze, ignorind faptul ca maturizarea se produce prin imitatie, avind modele dupa care sa te formezi. Dar analiza acestui aspect e dureroasa, paradoxal intarind afirmatia lui Godard, asa naiva cum este ea: oare nu exista nici un critic matur? Daca critica ar exista, n-ar comenta ca in anul intii in facultatea de film cum personajele principale ale lui Godard nu se uita in cadru, ci ne arata ceafa, cind o alta din temele majore din Eloge d’amour e golirea imaginii de continut, alienarea spectatorului de discurs, servindu-i-se imagini goale. Daca ar exista critica... Rezultatul proiectiei de anul trecut de la Lincoln Center, in cadrul Festivalului de Film din NY, a fost un esec total. In umbra lui 11 septembrie, Eloge d’amour a fost un dezastru, fiind considerat anti-american. Spectatorii au parasit sala de proiectie – fenomen foarte neobisnuit in New York, unde un bilet costa 10 dolari si oamenii sint in general dispusi sa inghita orice pentru o ora si jumatate numai ca sa simta ca banii pe care i-au platit n-au fost aruncati la gunoi. Pentru a putea fi lansat in cinematografele americane, filmul lui Godard a trebuit sa astepte un an in camarile distribuitorului Paul Cohen. Se pare insa ca decizia de a amina distributia a fost inteleapta. In ciuda valului negativ din presa, Paul Cohen a reusit sa faca contracte cu 25 de sali din teritoriul nord-american. Iar daca ne gindim ca in timpul Noului Val Francez distributia filmelor lui Godard a fost in numai 8 sali, in mod paradoxal, Eloge d’amour poate fi considerat un succes de box-office (la scara corespunzatoare bugetului, bineinteles). Iar din punct de vedere al comercializarii filmului, Paul Cohen insusi poate fi considerat un deschizator de drumuri. Oricit de tragic pare, capacitatea unui film de a fi un vector al modificarii gusturilor porneste, din pacate, de la distributie. Fara distribuitori care sa aiba un interes paralel cu cel de a face bani de pe urma unui film, filme importante sau cel putin mai bune decit cele create de Hollywood ramin, an dupa an, necunoscute publicului. Importanta distributiei poate suna ridicol, dar este o realitate postmoderna. Modernismul ne-a dat autori individualizati. Postmodernismul isi are creatorii lui, bine definiti, dar pe care ii poseda intr-un soi de matrice amorfa ce absoarbe tot: creatori lipsiti de spirit, indrazneti, sarlatani si genii laolalta. Publicitatea creeaza ceata, in care limitele intre creator si impostor dispar. In spirit american, postmodernismul e caracterizat prin fobia de ierarhie, prin frica de a categoriza pe cineva ca mai bun decit altcineva. „The flatland“ (in termenii filosofului Ken Wilber) in care ne gasim acum nu numai in film, ci in general in arta si stiinta, pur si simplu face imposibil – pentru un ochi neantrenat sau neinteresat excesiv intr-un anumit domeniu – sa poata alege calitatea in locul cantitatii. Revenind la Godard, Eloge d’amour e considerat anti-american, dar nimeni n-are curajul sa il declare un film prost, revista The New Yorker are doua pagini de critica despre film (de regula, in cele doua pagini sint comentate trei filme), batind apa in piua pe „ce a facut America pentru Godard si ce n-a facut Godard pentru America“ (The New Yorker, 2 sept. 2002) si ignorind alte aspecte ale discursului, cum am spus mai sus. In film, distribuitorii, care sint mai mult oameni de comert decit oameni de film, sint depasiti de evenimente, singurele criterii care pot fi folosite in alegerea unui film fiind bazate pe citi bani aduce produsul in cauza. Pantofi, carti, lenjerie intima, filme – toate merg laolalta, dupa legea cererii si a ofertei. Iar legea cererii si a ofertei, dupa cum bine stim, nu-i chiar un fenomen natural... Combinind abundenta de produse cu lipsa de interes pentru calitate, e greu sa scoti la iveala, pentru publicul larg, un mecanism al schimbarii eficient, daca nu e sustinut sistematic de matricea in sine. Sa fie un fenomen voit? Sau nevoit? Posibil ca ambele variante sa fie adevarate. Un Jim Jarmush, distribuit mai degraba in Japonia decit in Statele Unite. Acelasi lucru se intimpla cu un Hal Hartley. Actori cu geniu precum Gary Oldman (Nil by Mouth) sau Vincent Gallo (Buffalo 66), care au debutat cu filme extrem de puternice, ca regizori au distributie limitata pe Independent Film Channel sau Sundance Channel, iar regizori europeni ca Bertrand Blier sint necunoscuti pina si celor care au devenit recent profesori de „film“. Cu toate acestea, paradoxul postmodernismului face ca Jim Jarmush sa existe, inca nesufocat de un sistem; Godard sa poata fi vazut in America in ciuda amarelii sale impotriva Americii, filmele iraniene sa fie proiectate la New York si voci critice noi ca Alexander Payne sau Neil LaBute sa continue sa apara. Si toate aceste lucruri se intimpla pentru ca nu exista un sistem unic, sufocant, ci, la o analiza mai atenta, doar tendinte. Singurul lucru clar care lipseste este ceea ce remarca Wim Wenders ca lipsea si acum aproape 20 de ani in Germania: un curent de critica puternic care sa sustina o anumita tendinta, sa creeze un curent capabil sa netezeasca un drum pentru regizorii vechi si noi. Atita timp cit critica nu functioneaza ca un feed-back real, cu suficienta forta sa sufle ca vintul ceata de pe creierii consumatorilor, o sa ajungem sa alegem filme dupa aceleasi criterii dupa care alegem hainele: Chanel sau Yves Saint Laurent? Forme goale, in caz ca ni le putem permite. Deci daca punem impreuna vintul de septembrie, existenta unor solitari inca incapatinati sa creada ca filmul poate fi arta, citiva distribuitori nostalgici care au prins in plina tinerete gust de Noul Val Francez, cu speranta ca, undeva, citiva critici o sa-si permita sa nu mai scrie dupa cit sint platiti, ci dupa cum inteleg si simt, poate, poate, cindva in viitorul apropiat, filmul ca arta o sa aiba sanse sa supravietuiasca. Poate cindva, undeva, o sa reusim sa distingem discursurile goale, existente numai din cauza ca realizatorii isi pot permite sa faca filme (precum cucoanele maritate de curind pentru bani isi permit sa cumpere o poseta Chanel), de cele care inteleg viata. Poate ca asa n-o sa mai apreciem un Cassavetes numai dupa ce murit si poate ca o sa descoperim alti trei regizori mai talentati decit Godard si n-o sa ne cramponam de Jean-Luc, pentru a demonstra ca nu mai exista artisti maturi (in varianta pozitiva) sau ca cei considerati maturi nu mai sint „verzi“. Fara speranta asta, n-avem altceva de facut decit sa asteptam pina cind vintul de septembrie o sa bata din nou. 



Ion Haimanale 
New York
 


www.thehorusproject.com

 

Thehorusproject este singurul site recunoscut ca lider in comunitatea designerilor, care, ajuns la a treia versiune, a schimbat constant continutul si lucrarile, impunind un standard pentru graphic design-ul paginilor de web. Din punctul de vedere al optiunilor stilistice, Thehorusproject adopta un stil purist, minimalist, abstract, cu prezente geometrice si texturi din zona anorganicului mineral. Aceste forme artistice imateriale nu se justifica prin prezenta corporala, ci prin prezenta extrasenzoriala, de iluzionare in ireal. Procesul de constructie a imaginii este invers, mintea compensind absentele materiale, asa incit gindul ia forma realului. Zona creativa de investigare este cea a asocierii limbajelor/canalelor perceptiv-senzoriale intr-un highly communicative environment. Efectul rollover-ului de navigare in imagine este comod pentru ochi, ca parte integranta a design-ului impunind termenul de usability. Instinctele individuale disting cit de useable este un site, topind diferentele dintre arta si design. Thehorusproject e focalizat mai mult pe tehnica decit pe stil, integrind reprezentarea intr-un spatiu nedimensionat din punct de vedere literar. Creatorii primei versiuni Thehorusproject sunt Eric Vardon si Shane Stuart. Sub semnul „harmony of image, sound and motion V1“ debuteaza ca „an experiment in sound and motion“ cu cinci categorii: „think“, „motion“, „cmyk“, „define“, „worth“. V2 are ca titlu „Building a Horizon for Creativity“. Lucrarilor celor doi artisti media, grupate in „RGB“ si „Distinction“, li se adauga categoria „Collab“ in care site-ul este deschis colaborarilor cu alti artisti media. A treia versiune lansata in acest an, intitulata V3 Life, se constituie sub formula „Reconstruction Thesis“, iar grupul are un nou membru: Marco Di Carlo. O initiativa creativa personala de continuare a demersului artistic Thehorusproject o reprezinta www.pureresolution.com, site-ul personal al lui Eric Vardon. Pureresolution se intrece in reprezentarea minimalista abstracta, propunind, in imaginea ca wallpaper cu putine elemente, spatii, planuri largi si culori irizante, metalice.

Cosmin NASUI

 



Artistii vorbesc despre bani si bancherii despre arta

 

Anuntat intr-o dimineata blinda din 1998 de Galeria Agnès B. ca a cistigat Premiul Turner, Chris Ofili, unul din cei mai bine cotati artisti contemporani, a intrebat sec: „Where’s the cheque?“. Intrebarea lui Ofili demonstreaza clar ca arta si banii pot schimba semne; arta in sensul de a deveni o masina de productie, iar banii renuntind la orice scop social pentru a ramine un semn fabulos, hiperbolic si estetic. Se pot glorifica mari hale industriale, turnuri financiare, misterele statistice ale produsului social brut – arta este peste tot pentru ca artistul sta in centrul realitatii. Arta si banii ofera o noua posibila definitie a realului, depasind reprezentarea clasica, transcriptia, interpretarea, comentariul si impunind un sistem universal de echivalente. Intr-o epoca a nelinistii nu mai poti reduce arta la citeva elemente, la legi si conventii, la predictiile vizuale sau la logica interioara. Pentru ca arta nu se mai raporteaza la lume, arta furnizeaza imagini despre lume. Arta justifica singuratatea, depresia, dependenta, umbra, mizeria – dar justifica si luxul aristocratic, glamoarea, paradoxul, identitatile luminoase, puterea si gloria. Arta a devenit un compromis intre ceea ce lumea care ne inconjoara ne permite sa fim si ceea ce ne dorim sa fim. Lumea artei ne da un loc, o situatie, o poveste elaborata, un mesaj sofisticat, multiple vieti ale unui mediu capricios. In acest spatiu nedeterminat banii sunt acceptati ca splendoare a adevarului, iar vulnerabilitatea si misterul artei sunt ocrotite de luminozitatea lor. Efectul radicalismului politic, realismul intrerupt, chic-ul conceptual, strategiile artistice alternative au devenit ingrediente expirate. Artistul trebuie sa fie bogat, tinar, profesionist; iar arta – de experienta tipica si productiva, trebuie sa se concentreze pe auto-criticism, auto-disciplina, auto-confidenta. Stilul de viata eclipseaza scopurile estetice, gustul eclipseaza stilul. In situatiile in care arta este paralela cu sistemul nervos al banilor, mai intervine un factor. Nu primim arta pe care o meritam, ci primim arta pe care o platim. Modelul economic se concentreaza asupra produsului de arta; in functie de bani se discuta despre arta in ziare, reviste, intilniri, congrese; tot in functie de bani se ofera protectie artei in galerii, muzee, colectii particulare. Combinatia arta/bani imprumuta ceva din combinatia americana de tipul istorie/speranta. Arta contemporana functioneaza la extreme. Arta contemporana care seamana cu ceva intre „camera minunilor“ si „cabinetul chirurgical“ denunta raporturile ambigue dintre avangarda si totalitarism, muzeomania, pericolul amalgamelor ideologice, deriva politica, derapajele sociale. Arta contemporana este intotdeauna de partea democratiei. Dar, atunci cind raporturile cu puterea sunt confortabile, privilegiile artei contemporane sunt adesea uimitoare. In arta contemporana se investesc cei mai multi bani. Muzeele de arta contemporana au cea mai sofisticata arhitectura, expozitiile-mamut folosesc bugete cu cifre astronomice, bancile serioase isi construiesc nuclee de artisti si critici si isi formeaza colectii cu valori naucitoare. Oamenii politici abili isi construiesc imaginea si campaniile electorale cu ajutorul artistilor. Artistii primesc onorarii impresionante pentru a livra senzatia de putere. (Exemple de reusita: stilul de viata virtual conceput pentru Al Gore, ori discursul „asa arata invingatorii“ social-democratiei – Klima, Blair, Schröder – cu un esafodaj straniu: costume Armani, cravate Ermenegildo Zegna, numai havane, ceasuri Rolex si triumful sarbatorit cu sampanie Veuve Cliquot.) Mediatorii culturali, experti in structurile artistice, captati de holdingurile internationale vind si cumpara identitati culturale. Si esti cu atit mai puternic cu cit arta din biroul tau, din gradina ta ori din dormitorul tau este mai bine cotata si bineinteles mai scumpa. Putem respira usurati: arta are nevoie de bani, dar si banii au nevoie de arta. 

Liviana Dan
 


Guerrilla Tactics

 

Timp de mai bine de trei luni (intre 18 mai si 25 august 2002), muzeul de arta contemporana Stedelijk din Amsterdam a gazduit alaturi de lucrarile expuse permanent ale unor Kandinsky, Warhol, Chagall sau Serra, o expozitie inedita care, asa cum ii spune si numele, foloseste strategiile cele mai indirecte (a se citi deghizate) si intricate pentru a se infiltra in intimitatea locuintei cetatenilor si a le haitui subconstientul (cu propriul imaginar, de altfel...). Autorul este Grayson Perry, cit se poate de britanic si (aproximativ) ceramist, dar nu numai. Ineditul vine, intii de toate, din materialele folosite de acesta – atentie, materiale neconventionale din punct de vedere artistic, dar cit se poate de familiare eventualului consumator, precum: ceramica decorativa (vase, ulcioare, urne, amfore etc.), tesaturile textile (rochii traditionale, tiroleze?) si chiar propria persoana. Perry lucreaza cu propria personalitate, isi transcende /travesteste sexualitatea. Se dedubleaza in personajul feminin Claire, care performeaza in public, este fotografiata, filmata, Perry artistul discuta despre ea si ea, la rindul ei, discuta despre conditia artei, costumata intr-una dintre rochiile aproximativ ,,tiroleze“ pomenite mai sus. Lovitura de gratie este data de Claire fotografiata amenintind cu pusca arta; dar despre subminarea artei (contemporane), din chiar interiorul ei, ceva mai tirziu. Privite de la distanta, vasele extrem de numeroase ale lui Perry pot fascina ochiul prin stingacia mestesugului (Perry se proclama anticeramist) si, mai ales, prin intensitatea, oarecum virulenta, a culorilor. Target-ul nu este limpede. Ceva intre consumatorul avizat de kitsch si cel incapabil sa-l deosebeasca de ceramica excesiv decorativa, impresionanta, sau chiar de bibelourile de-a dreptul induiosatoare. Apropiindu-se, privitorul va fi supus la socuri succesive (intrucit structura tridimensionala a vaselor obliga la receptare secventiala), scurtcircuitari ale bunului-simt, masurilor (de orice fel), referintelor si criteriilor (prin substituiri repetate, pina la ,,circularitatea dureroasa“ de care vorbeam anterior). Vasele sint decorate, pictate, inscriptionate cu nenumarate imagini si, mai ales, texte. Pe linga faptul ca discursurile vizuale si cele verbale sint intr-o continua tensiune, incercind sa se anuleze reciproc, ochiul receptorului este incarcat pina la saturatie de culoare agresiva si imagini continind anumite informatii, iar mintea incearca sa faca fata zecilor, daca nu sutelor de texte in nenumarate registre stilistice. Se poate spune ca este un al doilea moment radical, dupa ready-made-ul lui Duchamp (Fountain – posibilitatea iconoclasta de a alatura ceramica unui cuvint si unei initiale: K. Muntz – id est ,,nebun“), cind are loc reexaminarea relatiei dintre mestesugul lutului si sensul cuvintelor. Ceramisti (si anticeramisti) care folosesc inscriptionari mai exista, insa nici unul nu merge atit de departe cu limbajul (si tematica). Temele predilecte (folosite dar si subminate) sint: vinovatia si inocenta, perversiunea si ipocrizia (vezi cu precadere lucrarea numita Strangely Familiar), agresiunea si violenta, sexualitatea si transgresarea acesteia, evenimente ca acela de la 11 septembrie (...), toate imagini considerate de critici „corozive“, „artefacte fetide“ etc. Grayson Perry satirizeaza arta recunoscuta (expusa in muzee), satirizeaza obiceiurile mic-burgheze de a decora casa cu ceramica sau bibelouri de un gust indoielnic, parodiaza insasi ideea de obiect decorativ prin expunerea lui intr-un muzeu, ataca kitsch-ul, prostul gust lejer si lipsa de masura (de tipul rochiei ,,tiroleze“) prin insertii de mesaje agresive; satirizeaza chiar continutul acestor mesaje (de altfel, parte componenta a realitatii noastre contemporane), mediindu-le prin suportul (de lut) intens si ,,artistic“ colorat (cu galben, albastru, rosu), care pe de-o parte seamana cu ceea ce ar trebui sa fie arta (contemporana), iar pe de alta parte aduce a decor de interior sau a orice altceva. Mai mult decit atit, Perry isi anuleaza ironia coroziva parind ca o ia de buna, alatura exponatelor din muzeu placute pe care povesteste cu un ton amestecat, de gravitate si naivitate, infinit mai pervers decit orice ironie, povestea creatiei fiecarui vas in parte. O creatie care ramine suspendata intre plasticitatea lutului si incremenirea ceramicii coapte. 




Adriana GHEORGHE 
 


ARTA FACE SACRIFICII
mitologii stiintifice, interactivitate si practici curatoriale

 

Arta incepe pe zi ce trece sa devina asemeni unui produs din supermarket, promovat cu ajutorul unor strategii interrelationale (politica culturala, management, marketing, public relations). Reclama depaseste de multe ori cadrele perceptive si conceptuale traditionale. Prezentarea se intinde dincolo de real, intr-un spatiu virtual, al imaginilor numerice. Politica culturala apeleaza la noile mecanisme mediatice, folosind diverse tehnologii: low-tech, video, net, software. Practica curatoriala adapteaza, desigur, aceste strategii in functie de concept, de contextul specific spatiului sau in functie de evenimentul expozitional. Discursul teoretic al artei este din ce in ce mai asaltat de problematica aliantei intre stiinte, arta si tehnologie. Notiuni precum interactiune, interfata, cyberspace devin modele conceptuale, marcand in fond o criza a referintelor. Imaginea reala este inlocuita cu o imagine mentala, ce-ti poate oferi la fel de usor iluzia materialitatii unui spatiu tridimensional. Aceasta mitologizare a stiintei si tehnologiei face posibila astazi aparitia celor mai ciudate interventii si manipulari. De la banalele site-uri cu vanzare on-line la site-urile anarhiste a caror prezentare grafica este ireprosabila si care, daca este sa gandim in termeni curatoriali, pot sta foarte bine intr-o expozitie tip cyberart sau netart, la site-urile entertainment. Noile tehnologii constituie astazi unui loc comun la care oricine poate apela. Arta electronica promoveaza o cercetare asumata, in acord cu teoriile la zi (vezi www.remoteart.com). Estetizarea permanenta a oricarui aspect al vietii de zi cu zi transforma spatiul artei intr-un teritoriu liber, in care canoanele si manierele nu-si au locul. Si cu atat mai greu va fi in acest context sa dispunem de judecati de valoare. Privita prin ochiul larg al globalizarii, arta este un link catre o alta dimensiune. Termeni precum decolonizare, descentralizare constituie puncte de reper ale aliantei arta-tehnologie. Vecinatatile interactive sunt obligatorii. In acest fel ne sunt servite alaturi tendinte techno din Chile si tendinte, sa spunem, din Germania. Progresele informaticii fac invalida problematica lui Celalalt. Dincolo este doar spatiul virtual. „Estetica distractiei“ pare a fi una din premisele acestui avant al artei electronice. Cele mai nonconformiste atitudini experimentale se realizeaza astazi in baruri, restaurante, trecute in reviste la capitolul ciudatenii. Iar proiectele prezentate sunt de foarte buna calitate, selectia fiind realizata de curatori recunoscuti in domeniu. Ca de altfel si artistii. Astfel chestiunea lui „Totul e posibil“ este introdusa. Este posibil ca o problema de placere estetica sa se combine cu una financiara (aceste locuri fiind extrem de expensive). Dar in acelasi timp cyber-arta demonstreaza si chestiunea lui „Totul este arta, oricine este artist“. Riscul direct nu este acela al banalizarii, ci acela al dizolvarii artei in distractie. Criticile aduse tehnicilor interactive si tehnologiilor avansate se refera in primul rand la denaturarea observatiei directe, a simtului comun, la pretentiile pe care si le aroga de a reusi sa faca o scanare completa a realitatii. In fond, acest tip de arta marcheaza si o criza a constiintei noastre. Exploatarea si explorarea virtualitatii imaginii tinde sa inlocuiasca realitatea prezentei noastre efective. Naratiunile tehnologice refac timpul personal si social al individului. Iar din aceasta perspectiva, tehnica este o noua ideologie, deloc marginala, dar si un mod de formare a individului.
Alina SERBAN
 



Fiinta umana in epoca reproducerii sale tehnice
 

Biotehnologiile, clonarea, genomul, interfata pentru ARN sint, cu siguranta, actuale in cel mai inalt grad. Clonarea fiintei umane se poate traduce prin reproducerea sa tehnica. Prezentul nostru este epoca acestei reproduceri tehnice care, la o prima vedere, e o mutatie: viata nu mai este proprietatea exclusiva a naturii, ci devine obiect al tehnicii, al producerii. Indelungata traditie occidentala si-a dat silinta sa ne asigure ca doar obiectele sau operele de arta pot fi produse si reproduse. Deja, in acest domeniu, reproducerea se arata amenintatoare fata de aura lucrului sau operei respective. La un nivel mai prozaic, pierderea aurei inseamna pierdere financiara cu a carei prevenire sint insarcinate drepturile de autor, drepturi ce stipuleaza tocmai interzicerea reproducerii neautorizate. Intrebarea care se pune reiese dintr-o inferenta simpla: in epoca reproducerii tehnice a fiintei umane vor exista drepturi si interdictii similare? Dar atunci, ce ar putea insemna autorizatia de reproducere si deci o reproducere neautorizata? Istoria moderna ne-a obisnuit cu tot felul de drepturi: drepturile cetateanului, drepturile omului, drepturile minoritatilor si, mai nou, drepturile culturale menite sa contribuie la pastrarea diferentelor in momentul globalizarii. Iar „Gattaca“ nu este departe. Urmeaza drepturile genetice. Ce poate insemna faptul ca, in momentul in care identitatea speciei e pusa in chestiune, eforturile intelectuale si financiare se dirijeaza catre aceasta ultima secretie a multiculturalismului? Pe de o parte, inseamna ca de cele mai multe ori sintem orbi fata de actualitate; pe de alta parte, acest fapt ne avertizeaza cu privire la o anume diversiune. Asa cum s-a articulat si impus o corectitudine politica, tot asa riscam sa intram sub noile imperative biologico-financiare ale corectitudinii genetice, forma machiata democratic a eugenismului. Iar a fi incorect genetic inseamna a nu fi in tipologia genetica dominanta, a nu avea genotipul cerut, in definitiv, a fi indezirabil genetic. Aici, biotehnologii lucreaza deja cu mult succes la ameliorarea speciei. Ceea ce e incorect genetic – gena, fiinta vie purtatoare a acelei gene – este, intr-o prima instanta, exclus de la reproducere. De la reproducerea prin clonare, mi se va raspunde. Da, desigur, pentru moment… Ne place sau nu, ameliorarea genetica nu se refera doar la cartofi si la carnea de porc. Reproducerea genetica provoaca, pe linga spectacolul mediatic al unei indirjite curse, o neliniste greu de ascuns. Cine sa rezolve acum aceasta situatie care, evident, ne depaseste de departe? Justitia? Biserica? Stiinta? Omul generic ? S-au formulat deja apeluri pentru constituirea unei politii genetice, organism insarcinat cu supravegherea clonarii si, in cele din urma, cu apararea drepturilor genetice ale umanitatii. Singura sansa a unei asemenea politii este aceea de a constitui un drept penal al genelor. Una din confuziile cele mai semnificative ale prezentului nostru este aceea intre international si universal. E ca o incercare, cind induiosatoare, cind ridicola, de a inlocui universalul unui imperativ categoric, de acum fantasmatic si iluzoriu, cu un soi de Internationala a specialistilor. Imposibil si fals. Interviurile luate marilor savanti sint cele mai edificatoare: intr-o descurajanta confuzie, mare parte dintre ei – cei lipsiti de cinismul unei intelegeri lucide – amesteca jargonul specific cu tropi de genul decizie morala, universal, demnitate. Dupa ce stiinta a lucrat la destramarea universalului in favoarea generalului, iat-o recurgind fara gratie, minind gravitatea, la asemenea inutilitati discursive. Reproducerea tehnica a fiintei umane marcheaza, pe de alta parte, o extinctie a politicului in hegemonia tehnicului. Comunitatea internationala este cealalta ocurenta a confuziei anterior indicate; la rindul sau, ea se erijeaza in subiect moral universal, incercind sa suplineasca lipsa acestuia. Emblematica poate fi in acest sens Declaratia universala asupra genomului si drepturile persoanei, elaborata de ONU in 1998, pentru ca si in acest caz universal nu inseamna decit international. Comisiile de bio-etica se numara printre ultimii perdanti ai istoriei: cursa pentru clonare nu mai poate asculta decit de imperativele hegemoniei. Lupta pentru clonare este o lupta pe piata genelor pentru o pozitie daca nu de monopol, cel putin de rol principal. Reproductibilitatea tehnica inseamna si asta: ca fiinta umana, genomul, ARN-ul devin marfa. Demnitatea si identitatea umane sint tropi recurenti in aceasta discutie. Care identitate, voi indrazni sa intreb, riscind raspunsurile optimistilor. Caci in momentul clonarii inter-specifice, acest stindard umanist isi traieste, pervers, propriul faliment, poate ultimul. Care OM? La ce mai pot folosi majusculele, atunci cind nu numai ca specia e copiata, multiplicata, ci, mai mult, mixata genetic cu alte specii. Diferenta intre clonarea reproductiva si clonarea celulara (terapeutica) este pentru moment legitimarea cea mai solida, pentru ca-i derutanta si perfida. Ceea ce nu se vrea a se vedea e ca ambele tipuri de clonare arunca in aer identitatea, atit de pretuita azi. E firesc, tot ce e pe cale de disparitie e mai valoros. Mi se pare semnul unei naivitati dezarmante sa te opui clonarii terapeutice sub pretext ca ar fi un precedent pentru clonarea reproductiva. Ele au aceeasi provenienta, alta decit ele insele. De aceea controlul sau suprimarea uneia nu duce nicidecum la o pozitie similara in cazul celeilalte. Miza unei astfel de analize e surprinderea provenientei reproducerii tehnice a fiintei umane care, pentru noi, rezida in rationalitatea moderna. Cu acest tip de rationalitate trebuie sa ne disputam si nu cu cutare sau cutare om de stiinta sau DJ genetic. Unica subversiune pare a fi pastrarea unei distante lucide, pastrarea unui orizont deschis pentru un eveniment diferit sau un eveniment al diferentei.



Emilian Cioc
 



SECTA ARISTOTELICA
- despre sfarsitul intelectualilor -
 

In Republica, Socrate ii spune lui Glaucon ca „daca ori filosofii nu vor domni in cetati, ori cei ce sunt acum regi nu vor filosofa autentic si adecvat, si din acestea doua – puterea politica si filosofia – n-ar ajunge sa coincida (…) nu va incapea contenirea relelor pentru cetati si spentrut neamul omenesc (473b, trad. Andrei Cornea), deschizind, probabil, cariera stralucita a celor care se indeletniceau cu intelepciunea, inauntrul cetatii. (In acelasi dialog, Platon face bine distinctia intre iubitorii de intelepciune si iubitorii de opinie, in favoarea celor dintii, ei fiind adevaratii filosofi, fara indoiala, pe cind primii la care ne gindim cind e vorba despre cei din urma sunt sofistii, cei care iubesc, se stie, vai!, mai mult opinia decit adevarul… Dar asupra acestor distinctii nu vom insista aici (Andrei Cornea si ceilalti carora le datoram aceste traduceri si interpretari au insistat cu mai multa justete). Ceea ce vom urma, in schimb, este aceasta linie de-a dreptul coextensiva istoriei Occidentului, a capacitatii (si a legitimitatii) exceptionale a iubitorilor de intelepciune de a calauzi destinele comunitatilor noastre. Si cred ca am inceput sa ne punem aceste intrebari mai ales o data cu afirmarea atitudinilor de stinga ale secolului abia incheiat, cele care au in vedere tocmai legatura pe care intotdeauna (din dovezile antropologilor, mai ales) intelectualii au avut-o cu puterea, constituindu-se intr-o elita. Formatorii de opinie s-au ales mereu din rindul intelectualilor (iubitorilor de opinie sau de intelepciune, dupa caz), tocmai pentru ca ei erau singurii preocupati de opinie, de intelepciune, singurii care cercetau natura acestora si, firesc, influenta lor asupra noastra si asupra comportamentului nostru (social). Autoritatea lor intelectuala, dar mai ales morala, de necontestat au fost tintele acestor critici de stinga: de necontestat pentru ca secta aristotelica (denumirea peiorativa atribuita intelectualilor la sfirsitul Evului Mediu, de catre anti-intelectualisti), fiind insasi Elita vremii, era, firesc, singura susceptibila de accesul la cunoasterea naturilor anistorice si adevarate (deci drepte) cum sunt Voia lui Dumnezeu, Istoria, Spiritul, Natura cognoscibila obiectiv a Realitatii etc., iar mai tirziu, de la contractualisti incoace, Natura Umana. Iluminismul este ultimul bastion al practicilor de legitimare a comunitatilor noastre prin asumarea acestor naturi anistorice ca sub-jectum (daca lasam deoparte totalitarismele secolului al XX-lea, efectul, se spune, acestor viziuni elitare asupra organizarii sociale), modernitatea tirzie, dar mai ales postmodernitatea, fiind lungi perioade de contestari si reconstructii ale acestui tip de teorii politice care si-au dovedit succesiv ineficienta sau care s-au dovedit de-a dreptul daunatoare. „Sper ca intelectualii vor folosi colapsul leninismului ca pe o ocazie de a se debarasa de ideea ca ei stiu sau ca lor li se cuvine sa stie ceva despre fortele profunde care determina destinele comunitatilor umane.“ (R. Rorty, Truth and Progress, 1998, pag. 229, sublinierile mele). Aceasta era, de buna seama, prejudecata celor care, incepind cu Platon, pretindeau ca regii trebuie sa fie filosofi (iubitori de intelepciune, deci, nu de opinie!), pe cind vremea noastra este vremea in care s-a dovedit mai sanatos sa renuntam la aceasta speranta comuna lui Platon si lui Marx, asadar, ca trebuie sa existe metode teoretice fundamentale (accesibile doar unei elite demne sa ne conduca destinele), prin care putem pune capat injustitiei si nu metode minore, contextuale, experimentale, caracteristice fiecarei comunitati in parte. (Tristetea noastra, a celor din aceasta parte de Occident, este ca, din pacate, comunismul s-a dovedit o metoda paradoxala de asociere – sau de confuzie – a fundamentalului cu experimentalul.) Astfel, sfirsitul istoriei, despre care am tot vorbit de aproape doua decenii incoace, poate fi vazut si ca sfirsitul ideii ca exista ceva anistoric, fundamental, universal, natural, rational, moral, astfel incit organizarea noastra sociala sa-i fie intru totul conforma. Sfirsitul istoriei, cu alte cuvinte, este si sfirsitul intelectualului ca emancipator al maselor, ca dirijor al destinelor noastre, ca orice in calitate sa ne indice metoda corecta, demna de urmat, conforma naturii realitatii ultime. Fanteziile clasei mijlocii de intelectuali, cele care vizeaza un viitor sigur, o slujba decent platita si atragatoare, viata lipsita de umilinta si violenta etc., au fost suplimentate de un set de fantezii ale unor intelectuali mai sofisticati, de genul lui Platon, lui Hegel, lui Marx, legate de „cite o poveste de legitimare“ implicind invariabil aceeasi relatie cu o natura anistorica, in chip de fundament. Filosofia, intelepciunea, in general, urmind destinul religiei prescris de iluministi inca de acum citeva secole, nu poate pretinde astazi un alt loc decit cel rezervat in spatiul privat al individului si nici o alta functie decit aceea de a contribui la edificarea personala a fiecaruia dintre noi (la autoformarea personalitatii, in functie de idiosincrasiile, dorintele, interesele noastre private), fiind nimic mai mult decit o preocupare eventuala si cu totul vocationala. Deci nici vorba despre vreo functie sociala! De cele mai multe ori, cind filosofia a pretins o astfel de functie (de cite ori utopiile construite, incepind cu Republica, s-au vrut modele de urmat, retete de succes, metode corecte, adevarate, naturale, morale etc.) rezultatele s-au dovedit nu doar ineficiente, dar de-a dreptul funeste. Ajungind aici, nici cei preocupati de intelepciune (iubitorii ei) nu isi mai gasesc o astfel de functie sociala, cu atit mai putin aceea de a forma constiinte conform cu vreun „Adevar in sine“ sau cu vreo „realitate in sine“! Marxismul a gresit profund prezicind colapsul institutiilor liberale o data cu cel al teoriilor asupra lor oferite de iluministi. Pragmatisti cum a fost Dewey, cum este Rorty, cum este chiar Rawls, arata ca aceste institutii pot functiona foarte bine si fara presupozitiile inteleptilor care ne ofera „sugestiile“ sau „retetele de succes“. „O societate pragmatista va fi una care incurajeaza «sfirsitul ideologiei», care considera echilibrul reflectiv ca fiind singura metoda necesara discursului politicii sociale.“ (R. Rorty, Objectivism, Relativism and Truth, 1994, p. 184) Ne ramine, in lipsa unei definitii distincte, sa aflam intuitiv ce este acest „echilibru reflectiv“, insa nu pare deloc greu de gasit… Cei care au numit „terapie“ viziunile pragmatistilor, de la Wittgenstein incoace, au avut in vedere, printre altele, tocmai aceasta turnura spre scopurile minore, experimentale ale vietii noastre sociale si parasirea celor metafizice, cu neputinta de atins. Evolutiile noastre istorice ne-au convins ca sanatos pentru felul in care traim impreuna este sa renuntam pur si simplu la vocabularele si intrebarile „pentru care nu se poate formula un raspuns, deci care nu trebuie puse.“ (cf. fragmentul 65 din Tractatus…) Compromisul conversational, intuitia, abordarea contextuala a problemelor pe care suntem la un moment dat siliti sa le rezolvam au inlocuit sugestiile iubitorilor de intelepciune care au pretins pentru ei si statutul de formatori de opinie.



Lorena Armulescu
 



De ca marul e rotund sau o intrebare de un milion de dolari




In anul 2000, nou infiintatul institut Clay, una dintre cele mai prestigioase institutii americane de matematica, a lansat un apel personalitatilor ce au marcat ultimii cincizeci de ani ai acestei stiinte. Era vorba de alegerea celor mai importante sapte probleme ramase nerezolvate pina acum, ce se vor a fi atit motiv de inspiratie, cit si deschizatoare de noi directii si perspective. Pentru a-si dovedi implicarea si a rasplati eforturile celor ce s-ar incumeta in atacarea unor intrebari ce au surescitat deja generatii de cercetatori, institutul ofera un milion de dolari pentru solutia fiecarei probleme. Una dintre cele mai cunoscute si mai redutabile este conjectura lui Poincaré, considerata vreme indelungata piatra filozofala a unei parti din matematica, numita topologie. Termenul „topologie“ apare pentru prima data intr-o scrisoare din anul 1834, in care tinarul J.B. Listing (1808-1892) descrie succint preocuparile sale recente. E vorba de o doctrina noua, bazata insa pe ideile sugerate de marele matematician C.F. Gauss (1777-1855), si care fusesera adunate sub apelativul latin „geometria situs“. Cum latinescul ii displace, Listing, devenit profesor la Hanovra, utilizeaza din nou termenul in prima sa carte „Vorstudien zur Topologie“, aparuta in 1847. Subiectul continua sa fie cunoscut sub numele de „analysis situs“ multi ani inca, si doar in anii 1920 reapare si se consacra definitiv datorita lui S. Lefschetz (1884-1972). Ce vrea sa fie aceasta doctrina ne spune Listing insusi in prima sa carte: „By topology we mean the doctrine of the modal features of objects, or of the laws of connection, of relative position and of succession of points, lines, surfaces, bodies and their parts, or aggregates in space, always without regard to matters of measure or quantity.“ Astazi am traduce aceste cuvinte prin: „Topologia este teoria matematica ce studiaza acele proprietati calitative ale obiectelor ce sint independente de masura si cantitate“. Nu trebuie insa uitat ca, precum de atitea alte ori in istoria matematicii, Listing nu este descoperitorul unei teorii cu totul noi. Prima teorema cu caracter topologic fusese demonstrata de L. Euler (1707-1782) cu un secol inainte. Este un rezultat de o profunzime rara si de o simplitate deconcertanta: daca din numarul virfurilor unui poliedru scadem numarul muchiilor si apoi adunam numarul fetelor, atunci, independent de forma poliedrului (cub, tetraedru s.a.m.d.), obtinem intotdeauna numarul 2. Ironia sortii a facut ca realizarile lui Listing sa treaca astazi neobservate. Astfel, desi cunoscuta sub numele de banda lui Möbius (1790-1868), suprafata bidimensionala cu o singura parte a fost de fapt inventata de Listing. Cititorul curios o poate construi folosind o simpla banda de hirtie rectangulara, mult mai lunga decit lata. Rotind-o cu 180 de grade si apoi lipind cele doua capete se obtine o suprafata care are o singura fata: spre deosebire de cilindru, putem sa o coloram complet fara a ridica creionul de pe hirtiea si fara a-l trece peste muchie. H. Poincaré (1854-1912), unul din geniile timpurilor moderne, este considerat ultimul universalist printre matematicieni. Contributiile sale acopera numeroase ramuri ale matematicii, mecanicii celeste, mecanicii ¾uidelor si teoriei relativitatii. Pentru a cita numai citeva dintre acestea, sa amintim ca Poincaré dezvolta conceptul de functie automorfa inainte de a implini treizeci de ani, este la originea teoriei functiilor analitice de mai multe variabile complexe, lucreaza in geometria algebrica si teoria numerelor. In matematica aplicata, Poincaré studiaza probleme de optica, electricitate, telegrafie, elasticitate, termodinamica, cosmologie, teoria potentialului, teoria cuantica si teoria relativitatii. In mecanica celesta, lucrarile sale privind problema celor trei corpuri sint fundamentale si, nu in ultimul rind, este considerat co-fondator, impreuna cu A. Einstein (1879-1955) si H. Lorentz (1853-1928), al relativitatii restrinse. Pentru contributiile sale Poincaré devine membru al Academiei de Stiinte in 1887, iar mai tirziu presedintele acesteia, in 1906. In 1908 este ales membru al Academiei Franceze. Cartea sa „Analysis situs“, aparuta in 1895, contine prima tratare sistematica a topologiei. Majoritatea ideilor si tehnicilor utilizate mai tirziu isi au originea in articolele sale de fundamentare a topologiei algebrice, publicate in anii 1890. Problema pusa de Poincaré in 1904, provocatoare prin simplitatea enuntului si ramasa nerezolvata de aproape o suta de ani, este de a decide daca „o varietate inchisa, simplu conexa de dimensiune 3 este homeomorfa cu sfera“. Citeva precizari de ordin terminologic se impun. Ce inseamna varietate, dimensiune, simplu conexa sau homeomorfa in limbajul curent? Intuitiv, o varietate de dimensiune 3 este un univers omogen pe care orice observator situat in interior il percepe ca pe spatiul tridimensional real, altfel spus o parte din spatiul in care traim. Exemplul favorit este bineinteles universul ce ne inconjoara. Insa nu stim nici astazi daca acesta este inchis, adica finit, sau deschis, adica infinit si fara de sfirsit. Experimente recente au facut ca cercetatorii sa incline mai degraba spre cea de-a doua alternativa. Simpla conexitate este acea proprietate calitativa a obiectelor sintetizata in banalul „spatiul nu are gauri“. Un univers este simplu conex daca oricum am arunca un lasou la intimplare vom reusi sa-l stringem si sa-l contractam pina il aducem linga noi. Cititorul se poate convinge singur ca o bila este simplu conexa, insa un covrig nu poate fi simplu conex deoarece nu putem sa stringem o bucata de ata longitudinala (sau una de care este agatat covrigul) fara a traversa interiorul acestuia. Relatia cea mai naturala in topologie este homeomorfa: doua obiecte sunt homeomorfa daca pot fi deformate unul in celalalt in mod continuu, fara a utiliza taieturi, lipituri sau transformari care sa le altereze continutul. Prin urmare, sint homeomorfe mingea de fotbal perfect sferica cu o minge pe jumatate dezum¾ata, cit si o minge cu un cub. Nu este insa prea dificil sa se arate ca o bila nu este homeomorfa cu un covrig. Poincaré demonstreaza in 1900 ca suprafetele bidimensionale simplu conexe sint homeomorfe cu sfera, ceea ce il impulsioneaza sa caute, fara succes, un analog in dimensiune superioara. Un an mai tirziu da o „demonstratie“ in dimensiune 3 care se dovedeste gresita, si abandoneaza subiectul lasind problema deschisa, „car ça nous entrainerait trop loin“, dupa propriile sale cuvinte. In 1934 J.H.C. Whitehead (1904-1960) anunta o solutie pentru conjectura lui Poincaré. In acelasi an isi gaseste singur eroarea si cu aceasta ocazie descopera varietatile Whitehead. Acestea din urma sint varietati deschise simplu conexe, dar care nu sint homeomorfe cu spatiul real, aparent mici monstri din galeria obiectelor topologice. Existenta lor rezida in faptul ca sint infinite, iar constructia lor consta in impingerea impuritatilor finite din ce in ce mai departe, pina dispar la infinit. Desi un esec, aceasta abordare a ajutat foarte mult la clarificarea si intelegerea varietatilor deschise. Anii ‘50-’60 sint anii de aur ai topologiei. In 1956 J. Milnor (n. 1936) inventeaza sferele exotice in dimensiune 7. In 1960, dupa meditatii fructuoase pe plajele din Rio, S. Smale (n. 1930) face o descoperire surprinzatoare, ce va aduce cu sine o avalansa de rezultate. Ideea este incredibil de simpla, desi poate parea paradoxala: este mult mai simplu de a lucra, clasifica si intelege varietatile de dimensiune mai mare decit 5 in raport cu cele de dimensiuni mici, in speta 3 sau 4. In particular tehnicile sale ii permit rezolvarea conjecturii Poincaré in toate dimensiunile de la 5 in sus. Concluzia plutea de citiva ani in aer, nu lipsea decit aceasta observatie simpla, dar geniala, saltul la dimensiunea 5. Ca dovada, imediat dupa anuntul lui Smale, fara sa aiba nevoie de detalii, J. Stallings (n. 1936) si E.C. Zeeman (Sir din 1991, n. 1925) ofera o cu totul alta demonstratie… Dimensiunea 4 (in varianta sa cea mai simpla) trebuie sa mai astepte inca 20 de ani. In 1982 M. Freedman (n. 1951) publica o solutie complicata si subtila, deosebit de tehnica si dificila. Aceasta este un adevarat „tour de force“ ce utilizeaza rezultatele scolii de topologie de traditie americana, incepind cu anii ‘30. La un secol distanta ramine la fel de provocatoare conjectura initiala, asa cum fu-sese formulata de Poincaré, si anume in dimensiune 3. Demonstratii gresite au aparut in fiecare an. Parte din ele, cele mai serioase, istoria le-a consemnat. Multe altele insa au ramas uitate in paginile jurnalelor de provincie. Anii ‘80 aduc in prim plan noua viziune a lui W. Thurston (n. 1946) asupra dimensiunii 3, in care lumea neeuclidiana joaca rolul primadonei. Este vorba de un program menit sa dea o structura geometrica canonica fiecarei varietati de dimensiune 3. Geometria hiperbolica, sau neeuclidiana, ar fi cea mai prezenta. Mai degraba complementar conjecturii Poincaré, acest program ramine partea cea mai activa a cercetarii din ultimii douazeci de ani in topologie. Un demers la fel de seducator este si cel al lui V. Poenaru (n. 1932), cercetator francez de origine romana, care a consacrat o mare parte din viata sa stiintifica acestei probleme. Ideea de inceput era de a transforma enuntul tridimensional intr-o problema de dimensiuni mari, unde rezultatul analog era deja cunoscut datorita lui Smale. Investigind aceasta directie descopera (simultan cu B. Mazur (n. 1937) asa-numitele varietati Poenaru-Mazur de dimensiune 4, o varianta finita a patologiilor descrise de Whitehead in caz infinit. Ducind mai departe aceste idei, Poenaru asterne pe hirtie o posibila demonstratie, lunga si dificila. Principala dificultate pentru comunitatea matematica este digerarea, dintr-o bucata, a acestui enorm amalgam de tehnici si rezultate. O eroare subtila este cu atit mai greu de gasit cu cit manuscrisul numara sute de pagini. Din acest moment, Poenaru se ocupa cu refacerea acesteia si prezentarea unei demonstratii mai accesibile. Parti intregi au fost complet revizuite si publicate in anii ‘90, iar rezultatele partiale prezinta un interes crescind. Marea sa lucrare (in jur de 1.500 de pagini) este cunoscuta astazi sub apelativul mai modest de „Programul lui Poenaru pentru demonstrarea conjecturii lui Poincaré“, si a raliat in aceasta directie si alti specialisti ai dimensiunii 3, precum D. Gabai (n. 1959). Recent, in 2002, unul dintre apreciatii cercetatori in teoria geometrica a grupurilor, M.J. Dunwoody (n. 1938), a anuntat o demonstratie pe 5 pagini, intens mediatizata. Citeva zile mai tirziu i-au fost gasite erori ireparabile, iar lucrarea a fost retrasa. Tentatia de a se masura cu aceasta problema ramine astfel „le péché mignon“ pentru generatii intregi de matematicieni. Ultimul episod al conjecturii lui Poincaré urmeaza sa fie scris intr-un viitor mai mult sau mai putin apropiat… 




Louis FUNAR Grenoble
 


Mic indrumar de scientometrie aplicata

 

Incapatanat, meticulos, rabdator. Sa fie aceasta caracterizarea general valabila pentru un cercetator stiintific? Fara perseverenta ar fi greu sa treci peste experimentele care nu dau nici un raspuns sau peste cele care-ti infirma ipotezele. Uneori e nevoie de o mare incredere in intuitia proprie pentru a incerca sa dovedesti ceea ce multora li se pare neplauzibil. Si, mai ales, este nevoie sa convingi pe altii sa-ti acorde incredere la modul cel mai material posibil: finantarea proiectelor tale. Aici incepe treaba administratorilor stiintei: guverne, academii, universitati, fundatii. In agenda lor exista o lista cu teme prioritare pentru societate si o alta lista de cereri de finantare venite din partea cercetatorilor. De modul cum sunt distribuiti banii pentru cercetarea stiintifica fundamentala depind multe: optimismul si creativitatea cercetatorilor, profitabilitatea companiilor care produc echipament de cercetare, aparitia de noi tehnologii care sa dea de lucru industriei. Si de aici intrebarea: pe ce criterii? Finantatorii sprijina mecanismele de autoreglare pe care comunitatea stiintifica si le-a format de-a lungul timpului. Este vorba de sistemul peer-review prin care calitatea rezultatelor obtinute de specialisti este analizata de catre alti specialisti (referenti). Ca principiu, oricare membru al comunitatii stiintifice este indrituit sa judece calitatea muncii altuia atata vreme cat argumentele sunt logice. In practica, rezultatele unui studiu sunt trimise unor arbitri specializati (editori). Acestia isi aleg referentii care sa le ofere consultanta pentru a decide daca materialul este publicabil si, daca da, care sunt imbunatatirile de adus. Numarul de publicatii stiintifice este astazi foarte mare: in baza de date „ISI Web of Knowledge“ poate fi aflat factorul de impact pentru aproape 5.000 de jurnale. Este practic imposibil ca cineva sa citeasca tot ce se scrie, chiar si despre un subiect foarte restrans al specialitatii sale. Asa se explica efortul multor cercetatori pentru a selecta articolele pe care merita sa le rasfoiasca. Se intampla ca scrieri stiintifice sa nu aiba vreodata parte de un cititor. Recunoasterea valorii unui om de stiinta este exprimata de numarul citarilor, adica numarul articolelor care fac trimitere explicita la rezultatele publicate ale respectivului. Articolele publicate in jurnale de prestigiu au mari sanse sa fie citate, fapt care genereaza competitie intre cercetatori pentru a accede la spatiul de publicare. Un jurnal bun isi asigura un profit bun din taxele de publicare pe care le poate percepe. Parametrii in care se judeca valoarea stiintifica devin astfel cifre concrete legate intrinsec de bani si valoarea de piata. Sunt destui cei care se simt nedreptatiti de lipsa de nuante si de maniera „consumista“ in care este evaluata munca lor, dar in lipsa unor criterii clare sunt si mai multi aceia lipsiti de o sansa corecta. Sistemul de finantare a cercetarii stiintifice in Romania are instrumentele formale de a promova calitatea. Una din institutiile abilitate, Consiliul National al Cercetarii Stiintifice din Invatamantul Superior, isi propune promovarea stiintei conform normelor scientometrice bazate pe numarul de citari. Pentru aceasta, institutia evalueaza periodic cercetatorii romani conform grilei proprii de punctaj; obiectiv, nimic de zis. Criticabil este insa faptul ca, in ciuda declaratiilor de principiu, punctajul nu este corelat cu interesul starnit de rezultatele stiintifice supuse evaluarii. Calitatea stiintifica a publicatiilor cercetatorilor (indicata de citari) este usor de inlocuit (ca numar de puncte in grila respectiva) prin mai multe articole de mana a treia. Asa se incurajeaza productia de maculatura. Cam atat despre ipostazele romanesti ale bunelor intentii. Cand insa alternativa este arbitrariul, e intelept sa-i sustii pe cei care experimenteaza justetea. Bafta!



Ciprian Neagoe Heidelberg

 





www.poezii.ro

 

Literatura care nu se scrie a aparut de curind. Nu va luati insa dupa facilul paradox de mai sus – nu cred decit cel mult in apocalipsa personala. Fapt e ca, de cind cu Internetul, libertatea de exprimare estetica s-a aciuat intr-un spatiu imens, nesperat de accesibil. Literatura virtuala nu este, deocamdata, in Rominia cel putin, decit sora nebotezata aflata in umbra reginei, fila tiparita. Cred ca o Academie care se respecta ar trebui totusi sa-i certifice existenta si sa-i evalueze performantele, cu toate ca gestul cere blamul. Pentru ca face evidenta o discriminare (macar din punct de vedere empiric: exista asadar doua spatii purtatoare de literatura: material si virtual) intr-un moment putin propice gesturilor segregationiste. Ne asumam insa riscul. Acest colt/dreptunghi/patrat de pagina va fi dedicat prezentarii (cuvint greu!) unui fenomen ramas, deci, in umbra. Sint, probabil, cel putin trei tipuri de adapost virtual pentru texte produse cu intentie estetica: paginile personale, site-urile de literatura si revistele virtuale. Aceasta enumerare s-a facut in ordinea crescatoare a normelor impuse in relatia cu furnizorii de continut. Dictatura, ba chiar cult al personalitatii, in primul caz, politica permisiva in cel de-al doilea, selectie mai mult sau mai putin severa in ultimul. Vom incepe astazi au milieu, cu un site de poezie, www.poezie.ro. Acolo am incercat sa intreprind o croaziera cu mouse-ul care m-a purtat prin te miri ce grote fantastice, subterane pline ochi cu hrana de toate felurile: texte rincede sau expirate am intilnit la tot pasul, soarecele inghite orice. Altele, dulci, insiropate, stau sa fermenteze pentru buze avide si creiere doritoare de tot felul de tarii, numai sa se simta levitind; texte svaiter, rumene, cu o multime de galerii pe unde rozatorul poate trece intru explorari minuti- sau aventuroase; textele pentru ocazii speciale, consistente si fine, care se descopera cu timpul si se savureaza dupa pofta. Credeam c-o sa ma ratacesc, in definitiv de-asta intrasem. Am aflat insa ca teritoriul www.poezii.ro are administrator si guvern format din – Platon o sa se supere – cei mai buni poeti din site. Productiile sint omologate si evaluate prin acordarea de stelute galbene, iar verdictele sint precedate de comentarii. Nu vreau sa ma lansez in descrierea unei forme de guvernamint, a ierarhiilor stabilite, evident, in functie de poezia fiecarui cetatean in parte. Am descoperit insa literatura ca hobby si ca aducere-impreuna. Pe chat-ul site-ului poti comunica, desigur, ca pe orice chat, orice. Te poti abona la poezii.ro printr-un mail de intentie. Forumul, chat-ul, corespondenta cu membrii site-ului mi se par, mai mult decit calitatea textelor inmagazinate, ratio acestui loc literar. Mai putin literar, asadar, cit dialogic. Aderentii sint multi si stiu putine despre viata lumii literare a cartilor. Cu citiva dintre ei am „vorbit“ pe chat, despre altii am aflat din casetele de prezentare. Multi traiesc in strainatate – si acum e momentul unei paranteze. Intr-un articol recent, prozatorul Ioan Grosan scria despre tendentiozitatea paternalista a postului TV Rominia International. Mie mi se pare ca acest site nu poetilor le este oferit in primul rind, ci unor exilati doldora de nostalgii, cu lacrimi uscate pe obraz, agitind stindardul nevinovatei lupte pentru reumanizarea lumii. Poate ca e vremea sa mediem un alt fel de dialog, intre ei si noi, intre siliciu si hirtie, pina la amalgam; sa incercam sa aplicam hulitul multiculturalism „de stinga“ unei alteritati omise poate tocmai datorita arierarii noastre tehnice. Stiu, sint un imperialist postmodern care crede in egalitatea culturilor numai pentru a indica mai clar care este centrul aspirator de margini. Prin doar faptul publicarii acestui articol ma instalez in centrul omologator, ma prefac in instanta de audit estetic, devin Judecator. O data cu mine, filtrul selectiv al site-ului isi vede redusa autoritatea la teritoriul evanescent pe care-l guverneaza. Eu, de aici, il observ si-i anulez functia printr-un singur gest. Sa stiti totusi ca nu mai sint un fan Foucault. Fiecare cu imparatia lui. 


Alex MaFtei
 




Impietatile biografiei

 




Misiunea autorului de biografie devine delicata atunci cind subiectul intra pe teritoriul secret al vietii private, mai ales cind sunt aduse in discutie tabù-urile societatii. In fond, de ce intereseaza detaliile secrete ale vietii unui creator, fie acesta scriitor, compozitor, matematician sau fizician? De ce nu se limiteaza autorii de biografii doar la o prezentare rece a imaginii publice, fara nici o incursiune in spatiul personal? Spera ei oare sa descopere o anumita relatie intre resursele creative si viata personala? Nu rareori cele mai ascunse secrete se afla intr-o oarecare relatie cu opera, suficient de mult cit sa invite la reflectie. Publicata initial in 1974 si recent readusa in atentia publicului intr-o noua editie, lucrarea Mishima – A Biography de John Nathan se constituie intr-o astfel de proba, cu atit mai dificila cu cit subiectul nu putea evita discutarea sinuciderii lui Y. Mishima, in plin apogeu al creatiei si al carierei sale literare. L-am intilnit pe Mishima in 1964, scrie John Nathan in prefata din 1974, cind am inceput sa traduc unul dintre romanele sale, „Marinarul cazut din gratiile marii“, si vreme de doi ani l-am vazut destul de mult. Am petrecut ore in sir in apartamentul lui pana tirziu in noapte, inainte ca el sa inceapa sa lucreze, ascultindu-l vorbind despre clasicii japonezi, sau despre Oscar Wilde, sau despre duzina de nuante de rosu pe care le distinge spectrul chinezesc. Am mers cu el in noi restaurante pentru a determina cit de mult pot incarca nota de plata doi oameni; am mers cu el la filme de razboi, pentru care el nutrea o pasiune. O vreme am ridicat greutati impreuna la sala de sport. Si de multe ori eu am fost singurul strain la petrecerile sale s…t. Bineinteles, nu eram cu adevarat prieteni. Eram in sfera puterii lui Mishima; el era literalmente o turbina care transmitea o energie concreta de stralucire si intelepciune si chiar joaca simulata, dar care parea reala si era cu certitudine irezistibila. Din punctul lui de vedere, Mishima era probabil incintat de mine, intii de toate pentru ca eram un bun traducator, si el era avid la gindul premiului Nobel s…t. (John Nathan – Mishima – A Biography, Da Capo Press, 2000, p. XV) Cu un astfel de punct de plecare, lui Nathan i-ar fi putut fi dificil sa aduca in discutie anumite lucruri, cum ar fi de pilda orientarea sexuala a lui Mishima, relatia lui cu parintii, cu bunicii sau cu sotia. In special pentru ca sprijinul sotiei in perioada de documentare a insemnat pentru J. Nathan o deblocare a colectarii informatiilor. Totusi, J. Nathan a reusit sa treaca peste orice retinere de natura personala si sa traseze detaliile biografice ale unei personalitati care ascundea o copilarie plina de frustrari, o relatie complexa cu familia si societatea in care s-a format, pina in perioada cind impulsurile sadomasochiste au devenit manifeste si Mishima a ajuns sa discute, in termeni vecini cu obsesia, despre moarte ca frumusete suprema. Nu mai putin dificil trebuie sa-i fi fost Sylviei Nasar discutarea detaliilor private in A Beautiful Mind (Simon & Schuster, 1998). E vorba de biografia lui John Nash, laureat Nobel pentru Economie in 1994, matematican ca formatie, autorul unor contributii fundamentale in teoria jocurilor, topologie si analiza matematica in anii ’50. Cariera matematica a lui Nash a fost scurta: o boala psihica l-a impiedicat sa mai faca cercetare dupa virsta de treizeci de ani. Una dintre posibilele explicatii ale acestei boli, explicatie analizata in carte, ar fi putut fi homosexualitatea reprimata. In capitolul 18, cind discuta vara lui 1952, Sylvia Nasar aduce in prim plan relatia dintre Nash si John Milnor, una dintre cele mai respectate personalitati din lumea matematicii de azi. Milnor spune astazi ca Nash a avut o abordare de natura sexuala a relatiei cu el. „Eram foarte naiv si foarte homofobic“, spune Milnor. „Nu era genul de lucru despre care oamenii sa fi discutat pe atunci.“ Dar ceea ce Nash a simtit pentru Milnor trebuie sa fi fost ceva aproape de dragoste. (editia din 1998, p. 151.) Ca sa argumenteze afirmatia, Sylvia Nasar a avut nu doar bine documentate intrevederi cu personajele viitoarei carti, dar a si parcurs cu grija corespondenta din epoca. Abordarea unui astfel de subiect in biografia lui Nash a creat si creeaza reactii dintre cele mai variate din partea unor comentatori, in special din rindurile matematicienilor. Intre biografiile dedicate lui J.L. Borges (mult mai numeroase decit cele dedicate lui Mishima sau lui Nash), cea a lui James Woodall intitulata Borges – A Life, publicata in Statele Unite de Basic Books, in 1996, nu si-a propus – ca metoda – sa investigheze anumite aspecte private ale vietii autorului argentinian, ci a fost purtata intr-acolo de eventualele implicatii ale unor aspecte private asupra literaturii. Intre observatiile pe care biograful le analizeaza in carte este si aceea ca in toata proza de inceput a lui Borges nu exista nici o aluzie, nici o tema, nici o nuanta de natura sexuala. Ceea ce J. Woodall se straduieste sa demonstreze, si o face cu o larga desfasurare de argumente, e nimic altceva decit ca Borges se temea de sex. Pe baza unei documentari ample, Woodall conchide ca Borges nu a avut o iubita pina la o virsta inaintata. Implicatiile asupra tematicii literare si asupra altor aspecte biografice, cum ar fi de exemplu o casatorie tirzie, cu Maria Kodama, cu putin inainte de moarte, si-ar putea gasi explicatia abia dupa o analiza minutioasa asupra vietii private. Unii ar putea gasi ca J. Woodall a intins coarda cam mult. Adica, ce anume ar trebui sa includa o biografie? Daca exista o frontiera intre spatiul public si cel privat, o frontiera care nu trebuie trecuta, unde se afla aceasta? Despre Borges, Cioran spune ca a fost ultimul dintre delicati. Cind spunea aceasta, se referea doar la scrieri, sau si la viata personala? Si, in general, cit anume simtim nevoia sa stim despre viata personala a unui creator dupa ce opera sa ajunge sa ne intereseze? 



Bogdan Suceava
 

Un nou reper:
Istoria ideilor
 



Lucrand la o carte, visata ca o trilogie, Libertate si cenzura in Romania, volumul I, Inceputuri, ne-am dat seama repede ca ea nu poate fi scrisa dupa metodele traditionale. Cu alte cuvinte, nu este aplicabil nici pozitivismul istoriei literare curente, nici impresionismul beletristic de tip Lovinescu-Calinescu. Este vorba de „istoria ideilor“, o disciplina putin cultivata la noi, lipsita de traditie, de precursori si deci de modele romanesti. Mai ales cand este vorba de „istoria ideilor politice“, cu exceptia remarcabilei Istoria ideilor politice romanesti, (1369-1878), (München, 1987) de Vlad Georgescu (a fost precedata de Ideile politice si iluminismul in Principatele Romane, 1750-1830, 1972). Ea valorifica, in mod sistematic, un fond documentar, practic necunoscut, altfel spus putin sau deloc studiat, de prim ordin. Dar imediat ne dam seama ca schemele occidentale consacrate sunt – in cea mai mare parte – inaplicabile la noi. Ceea ce s-a numit, in versiune engleza, „istoria ideilor“ (History of Ideas), „istorie intelectuala“, „istoria sociala a ideilor“ si alte formule de acest gen, studiaza ceva mai mult si ceva mai putin decat ceea ce urmarim noi. Nu este insa vorba de eclectism sau de selectivitate, ci de o alta metoda adaptata conditiilor particulare ale culturii romane. Si, mai ales, materialului documentar de care dispunem si pe care ne propunem sa-l exploram. O astfel de istorie a ideilor nu are nimic comun cu istoria literara traditionala de tip pozitivist. Nu stim cat de „moderna“ sau „post-moderna“ este o astfel de perspectiva. Dar stim cu certitudine ca istoria culturii si ideologiei romane – in stadiul sau actual de dezvoltare – are o nevoie absoluta de a fi construita si prin astfel de investigatii, metode si in adancime. Necesitatea studiilor de referinta ramane mereu fundamentala. Privind cu atentie, observam ca cea mai apropiata de intentiile noastre este „istoria ideilor“ in varianta americana (Arthur O. Lovejoy, George Boas). In treacat fie spus, extrem de putin cunoscuta la noi, careia ii dau o interpretare personala. Ea are in centrul sau conceptul de unit-idea, ce nu se confunda cu conceptul si care exprima in forma cea mai concentrata (in terminologie americana: primare ideas, prior ideas, pivotal ideas) esenta unei teorii, principiu, doctrina, ideal, program etc. Vlad Georgescu numeste politograme aceste idei-teme, primare, iar politografie, istoria unei anumite politograme, gandita si refomulata de ansamblul carturarilor care au exprimat-o. Aceasta unit-idea prezinta, din punctul nostru de vedere, cateva aspecte definitorii. 
1. Ne ajuta sa intrezarim si apoi sa stabilim unitatea, continuitatea, conexiunea si solidaritatea unor idei politice, dincolo de delimitarile de timp si spatiu, nationale si internationale. In felul acesta, putem surprinde si gandi ideologia politica romaneasca din toate provinciile ca o unitate. Cu determinari si nuantari specifice, bineinteles. Dar totdeauna reductibile la cateva idei de baza constante. 
2. Putem surprinde unitatea fundamentala dintre sensurile implicite si explicite ale acestor idei. Lectura „printre rinduri“ devine in astfel de imprejurari nu numai posibila, dar si strict necesara. 
3. Polivalenta este o realitate. Unele nume si definitii se schimba mereu, in functie de contexte si momente istorice, dar sensul de baza ramane mereu acelasi. Ideile (unit-ideas), constructia lor mentala ideologica, sunt mai largi decat conceptele care le precizeaza continutul. Ele sunt mereu altfel combinate si agregate. Totdeauna insa reductibile la o schema definitorie fixa, care are o valoare de constanta (common places, topoi). 
4. Aceste „constante“, in variante ideologice in texte si contexte foarte variabile pe care A.O. Lovejoy le denumeste „unitati dinamice, primare si persistente sau recurente“, ne permit sa fixam si sa descriem fizionomia traditiei idelogice romanesti, inconfundabila si ireductibila. Existenta sa – in unitatea sa supratemporala si supra-local-„nationala“ – doar in felul acesta poate fi demonstrata. Ideile circula in timp si spatiu. Ele primesc formulari diferite, dar nucleul si schema de baza raman mereu constante (Ardeal, Moldova, Muntenia). Atestarea documentara riguroasa este, in toate imprejurarile, obligatorie. Problema dovezilor documentare (a citatelor, textelor fragmentare sau complete etc.) impune la randul sau doua schimbari fundamentale de perspectiva pentru cei ce studiaza istoria ideilor politice romanesti, dupa o alta metoda (in cazul in speta: libertatea si cenzura in cultura romana). 
1. Metoda cantitativa a istoriei ideilor este inoperanta atunci cand se aplica materialului romanesc. Unele idei se bucura de o audienta mai mare, altele de una foarte redusa. Totusi, pentru noi, ce este mai important: cantitatea sau calitatea, difuzarea sau semnificatia acestor idei? Evident, exponentii Scolii Ardelene, ca si omologii lor din Tarile Romanesti, sunt putin cititi, citati si frecventati. Chiar daca numarul adeptilor unor conceptii este uneori mic, o idee, o conceptie integrata organic in sinteza sa istorica este mai importanta decat o idee oarecare, ocazionala, care nu a fructificat ideologic si nu se integreaza intr-o unitate esentiala constanta. Atestarea existentei sale, indiferent de numarul referintelor care o sprijina, este mult mai insemnata, deoarece numai ea poate demonstra existenta, inceputul, continuitatea si dezvoltarea unei reale traditii ideologice romanesti. De unde o a doua urmare importanta:
2. Ierarhiile consacrate sau in curs de constituire sufera o foarte serioasa corectiune. Priviti sub raport strict ideologic, unii scriitori si opere considerate sau aparent „minore“ devin mai importanti si mai importante decat unii mari scriitori consacrati. De unde si satisfactia descoperirii precursorilor in genere ignorati, aflati in documente foarte variate si aparent inegale (corespondenta, memorii, manifeste, rapoarte consulare, de politie, amintiri, marturii de epoca etc.) si editati recent. Multe texte, de pilda, de Samuil Micu sau Budai Deleanu, practic necunoscute in epoca, destul de recent publicate, devin dintr-o data relevante citite azi printr-o alta grila si la orizontul actual. Dar ierarhiile se modifica si pe alte planuri. Noul Geist al Scolii Ardelene se dovedeste, ideologic vorbind, mai important decat Geist-ul traditional al culturii populare si religioase predominante in epoca. In acelasi timp, raportata la scara intregii culturi romane, se observa usor ca ideea politica si nationala – pe intreaga durata a Scolii Ardelene si a reverberatiilor sale – este mult mai importanta si mai cultivata decat, sa spunem, ideea literara si estetica. Raportul de forte se modifica substantial. Nu se mai poate vorbi, mai ales la inceputurile culturii romane, de un primat al esteticului. In felul acesta, o reevaluare a intregii istorii a culturii si a literaturii romane devine nu numai posibila, dar si necesara. Definirea si valorificarea intregii noastre culturi si literaturi doar din perspectiva literara se dovedeste unilaterala, exclusivista si reductionista. Deci incompleta si, in esenta, falsa. Este o viziune tenace, impusa de doi mari critici romani, E. Lovinescu si G. Calinescu, care se considerau (cum si erau in realitate) doar „scriitori“. Literatura nu are insa numai valori estetice. Ele au fost predominante numai o scurta perioada istorica (la sfarsitul secolului 19 si inceputul secolului 20). Literatura exprima si valori culturale (de altfel aceasta a fost acceptia de baza timp de secole), ideologice, politice, sociale etc. In treacat fie spus, am scris 6 volume pe aceasta tema (Biografia ideii de literatura) si indraznim sa afirmam ca stim despre ce vorbim. In cazul culturii romane, ce reprezinta literatura estetica, in secolul 18, in Ardeal (si nu numai)? Nimic sau aproape nimic. In schimb, prin continutul sau ideologic, am fost efectiv, de inalt nivel, sincronizati, europeni, moderni. Superiori, in mod indiscutabil. In felul acesta, perspectiva asupra culturii si literaturii romane se modifica in mod fundamental. Se stabileste o noua ierarhie, care reabiliteaza o cultura si o literatura socotite pana acum minore, de fapt necunoscute. 
 
 Adrian MARINO




Media pe tara

 

Intr-una din cartile sale (Tratatul de Semiotica, daca nu ma-nsel), Umberto Eco scrie despre o anecdota cu doi maidanezi, moscoviti, care o duceau teribil de greu. Ca sa scape de belele, patrupedele se hotarara sa se desparta pret de-o saptamina, pentru a-si incerca, fiecare in parte, norocul. La ceasul reintilnirii, unul era mai sleit decit inainte, iar celalalt – cum altfel? – luase un aspect aristocratesc. La intrebarea celui dintii, cum a facut de are un look atit de bun, cel de al doilea ii raspunde: „Stii, e in apropierea Kremlinului un institut de psihologie experimentala. Te duci acolo, incepi sa salivezi si vine un cercetator cu reflex conditionat care iti da de mincare...“ De cite ori citesc sau aud cite un jurnalist ori expert media argumentind ca productiile lor sunt concepute exclusiv dupa preferintele tematice ale audientei, imi vine in minte acest banc. Bineinteles, nu Pavlov sau bietele patrupede sunt cele care fac asemanarea, ci logica inversa a lucrurilor. Chiar daca, dintre toate cite s-au schimbat dupa 1989, mass-media au fost primele si, probabil, cele mai dinamice institutii sociale, aspectul pe care par sa nu-l fi inteles inca o parte a celor care activeaza in acest domeniu este ca lucrurile se pot intimpla si altfel, adica e de preferat sa se intimple si asa. Pentru ca rostul mijloacelor de comunicare este – pe linga acela de a crea cadrele discursive ale sferei publice (prin informare) – de a-i stimula pe cetateni sa participe la constructia democratica. Pentru ca, stim deja, democratia nu este un dat sau un proces ireversibil. Or, nivelul de cultura mediatica a unei societati reprezinta si el un indicator al stadiului (politic) in care respectiva societate se afla. Cu alte cuvinte, mass-media nu doar relateaza si redau realitatea, dar o si modeleaza. Diferitele segmente de public pot fi astfel formate incit, din punct de vedere al jocului democratic, sistemele de valori politice sa pastreze un grad cit mai functional de complementaritate. Intr-o societate puternic polarizata politic, cum e si cea romineasca, dar cu un raport de forte inegal, mass-media joaca un rol esential nu doar in gasirea modelelor consensuale, dar si in (macar) echilibrarea acestor raporturi. Faptul ca polarizarea nu mai e atit de vizibila in sfera publica, ca acum citiva ani, tine nu de o apropiere sau o cvasi-reconciliere intre parti, ci de cresterea apatiei fata de tot ce-nseamna viata politica si de relativa distanta fata de perioada electorala. Nu am date recente despre numarul de ore/zile pe care le petrec rominii in fata televizoarelor, a aparatelor de radio sau citind presa, dar putem, totusi, pleca de la urmatoarele doua ipoteze: 1. ca ei au mai mult timp liber decit germanii, americanii etc. si 2. ca acest surplus este consumat in procente semnificativ mai mari – din ratiuni financiare, dar si socio-culturale – cu „devorarea“ materialelor media (lucrurile difera doar in privinta serviciilor de Internet). Cu toate insa ca suntem mari consumatori media, nu se (intre)vad schimbari majore in ce priveste cultura noastra mediatica si politica (societate mediafaga), comparativ cu tarile in care democratia este mai evoluata. Pe linga factorii istorici, educationali sau economici, mass-media ar trebui deci sa fie un factor de socializare care sa favorizeze mai mult democratia. In 1989, termenul de televiziune nu admitea, practic, pluralul. Cit priveste numarul orelor de emisie, ele abia atingeau acest prag gramatical. Cu presa si radioul stateam ceva mai bine, dar numai cantitativ, pentru ca erau la fel de nociv-obositoare. De Internet nu se vorbea; computere erau cel mult la institutele de profil, iar telefoanele mobile, videoconferintele sau celelalte mijloace de comunicare (post)moderne tineau inca de imaginatia julesverniana. In schimb, ne imbulzeam la maratoane de filme video, faceam zeci de kilometri ca „sa-i prindem“ pe vecini pentru a vedea 90 de minute de fotbal international si ne piteam orwellian in coltul vreunei incaperi pentru a asculta emisiunile posturilor de radio prohibite. Aceasta ar putea fi o schita a subdezvoltarii noastre mediatice din vremea comunismului veritabil. Astazi, ea a capatat culoare: ca oferta, avem cam tot ce n-am avut si, vorba aceea, mai mult decit atit. Or, cred ca tocmai acest „mai mult decit atit“ (ceea ce e in afara spiritului democratic) face diferenta care da, in exterior, specificitatea negativa a mediei rominesti. Si nu atit simpla existenta a acestui stil jurnalistic, cit ponderea sa nepermis, riscant de mare. Dincolo de media profesionista, dispusa sa informeze opinia publica dupa regulile deontologiei jurnalistice, gasim in media post-decembrista romineasca destule exemple si accente care depasesc cadrul civilizat (bunaoara, gustul masochist pentru catastrofic) sau chiar legal (calomnii, informatii trunchiate, neverificate) de abordare a realitatii. In literatura de specialitate „suburbanizarea sferei publice“ este o sintagma care se refera nu la emitatorul, ci la receptorul procesului de comunicare. Altfel spus, nu jurnalistul, eventual calitatea sa profesionala sau a mesajelor sale vor fi „suburbane“, ci apartenenta cultural-geografica a grupul tinta (sintagma de „medii periferice“ fiind inadecvata in masura in care „periferia“ ia locul „centrului“). Ca fiecare om se simte confortabil in compania celor care sunt mai apropiati de valorile sau structura sa de personalitate e firesc, numai ca a gindi relatia jurnalist-grup tinta doar in acesti termeni e contraproductiv. De dorit ar fi sa promovam modele de care peste un deceniu-doua sa nu ne fie jena sau care sa ne dea dureri de cap; ca sa nu spun de cele care sunt ca atare de la bun inceput. In fine, disparitia unor emisiuni gen Serata muzicala, Profesiunea mea, cultura sau Orient-express, dar si a altora s-a facut din ratiuni strict pecuniare. Statistic, aceste programe acopera segmente de piata realmente reduse, numai ca rostul lor in dinamica sistemului media este altul. Reprezentind spatii mediatice prin care intervin in sfera publica meta-formatorii de opinie – nivelul superior din paradigma comunicationala a lui Lazarsfeld – aceste emisiuni au in cele din urma tot un efect de masa, dar in timp si cu feed-back-ul corespunzator. Dar aceasta carenta de selectivitate, nu constituie doar o trasatura autohtona. Ceea ce ne particularizeaza sunt ponderile exagerate acordate unor emisiuni de imbecilizare (politica, culturala, sportiva etc.), promovarea culturii monologale in detrimentul celei dialogale, a dictaturii majoritatii fata de regula lui audiatur et altera pars, atrofierea simtului pentru relativ, toleranta sau europenism (fara a fetisiza acest termen). Ca gen mediatic, toate aceste pachete media le-am putea numi „malformatoare de opinie“. Ceea ce conteaza insa, e sa discernem intre acest gen si restul, ca sa nu patim ca personajele canine – pentru a incheia in nota de inceput – ale unei alte anecdote, care, aflind una despre cealalta ca nu locuiesc nicaieri, se bucurau ca sunt vecine... 


Marius Cosmeanu
 


Memorabile 
Octombrie
 

„Fericirea barbatului e vreau; a femeii este el vrea“, spune Nietzsche prin graiul lui Zarathustra. Un enunt care, daca si-ar gasi implinirea in viata, ar insemna echilibrul si armonia lumii. Un enunt pentru care lucrarea My Body Your Body a sculptorului Anish Kapoor ar putea fi o intrupare. Nietzsche s-a nascut pe 15 oct. 1844. Intorcindu-ne in vesnicia lui octombrie ne-am putea intilni cu Vergiliu (n. 70 i.Hr.), scriind Bucolicele si Georgicele, sau cu doi mari iluministi, D. Diderot (n. 1713) initiatorul Enciclopediei si D. Cantemir Inteleptul nascut pe 26. oct. 1673, pentru a se gilcevi cu lumea. Sigur, ne va iesi in cale Cervantes (n. 1547), urmarindu-l pe Don Quijote in lupta sa cu morile de vint. Vom revedea apoi Portretul lui Dorian Gray facut de O. Wilde (n. 1854), ne vom plimba pe Lacul lui Lamartine (n. 1790) cu Corabia beata a lui Rimbaud (n. 1854), amintindu-ne Povestea batrinului marinar depanata de Coleridge (n. 1772), ce se odihneste probabil in Cimitirul marin al lui P. Valéry (n. 1871). L-am putea vedea pe W. Stevens (n. 1879) cautind cu infrigurare umanismul desavirsit pentru Poemele sale, pe J. Vermeer (n. 1632) privind din fata sevaletului o Tinara citind o scrisoare in fata ferestrei deschise, sau pe A. Watteau (n. 1684) ascultindu-si probabil Concertul. Am mai putea zari Muntele Fuji dinspre marele pin pe lemnul caruia Hokusai (n. 1760) isi grava probabil celebrele lucrari, iar pe cimp, in amurg, departe de Guernica bombardata, am putea zari Porumbelul trimis de Picasso (n. 1881), zburind pe linga Fr. Millet (n. 1814) ce priveste tacut Culegatorii de spice. Nobel (n. 1833), poate fi si el vazut descoperind dinamita si instituind Premiile, primite deja de: I.A. Bunin (n. 1870), G. Delleda (n. 1871), E. O’Neill (n. 1888), E. Montale (n. 1896), M. Asturias (n. 1899). Intr-un loc aparte, Dostoievski (n. 1821) da viata vesnica studentului Raskolnikov, printului Miskin si Fratilor Karamazov. Calatorind in timp, il vom vedea, la 12 oct. 1492, pe C. Columb pasind pe insulele din centrul Arhipelagului Bahamas; pe 11 oct. 1512 vom fi fascinati de Bolta Capelei Sixtine pe care Michelangelo o dezveleste la Vatican, iar la Bucuresti, in 1688, vom asista la inscaunarea lui C. Brincoveanu, punind mina pe Biblia proaspat iesita de sub tipar. Parisul este locul intilnirii dintre Paganini (n. 1782) si Fr. Liszt (n. 1811). Diabolicul vrajitor are posibilitatea, cu ajutorul unei viori construite de G. Guarnieri (m. 1844), sa-si dovedeasca imensul talent, virtuozitatea si inventivitatea nemaiintilnite, 24 capricii. Dupa aceasta, Liszt transcrie unele piese pentru pian: La Campanella, Vinatoarea. La opera G. Bizet (n. 1838) ne-o va prezenta pe Carmen, iar Verdi (n. 1813) ne va lasa sa alegem: Rigoletto, Bal mascat, Trubadurul, Traviata, Aida. Inaugurarea Ateneului romin la 31 oct. 1861 va fi un prilej de bucurie. Pe scena sa, Ion Voicu (n. 1923) ne va incinta cu Balada lui C. Porumbescu (n. 1853), scrisa parca special pentru maiestria sa, iar dirijorul Horia Andreescu (n. 1946) isi va implini destinul artistic. Calatoria in istoria lui octombrie se sfirseste. Nu vom spune Good-bye, ci doar Hello, cum ar fi spus prietenul meu John Lennon (n. 1940). 




Ileana STANCULEASA 
 


NOSTALGIA LUI GUTENBERG
- piata de carte veche -

 

Multe voci recente propovaduiesc moartea cartii tiparite si iminenta disparitie a Galaxiei Gutenberg, iar aceasta profetie s-ar putea implini daca n-ar mai exista bibliofilii, oameni indragostiti de cartea ca obiect si nu doar ca simplu suport instrumentalizat al scrierii. Anticariatele, imprastiind in prezent aerul istoriei, readuc la viata patima pentru vechiul tipar si pentru mirosul imbalsamat al hirtiei legate cu grija. Pe Academiei, colt cu Bdul Elisabeta, ascultind Vivaldi, o doamna plina de sfaturi – bibliofila, evident – vinde carti vechi. Iata una dintre ele: Chronicorum – Ab orbe condito tiparita la Paris in anul 1563. Exemplarul, bine pastrat in coperta de piele, cu format in quarto (12,5 x 8,5 cm) il are ca autor pe Johannes Carion (1499- 1538), astrolog, matematician si istoric german. Pretul este de 13.000.000 de lei si poate parea o suma mare, dar numai gindul ca o astfel de carte face parte din lista de exemplare rare a anticariatelor europene, unde pretul unui exemplar variaza intre 450 si 800 euro sau ca a fost tiparita acum peste 400 de ani este de ajuns pentru a-l justifica. Iar fanii lui Marconi nu trebuie sa uite ca valoarea cartilor pe piata de exemplare rare continua sa creasca, in timp ce preturile hard-urilor cu zeci de giga scad, intarind, parca, triumful lui Gutenberg.

Ioana Prandurel
 


